П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/103/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е.
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
28 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. , 
 розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
-визнати незаконним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову   у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 №143 (пункт 24);
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року, як інваліду ІІ групи, внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від  05 червня 2019 року та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства право на отримання ОГД в зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності   мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період  проходження військової служби незалежно від дати проведення повторного огляду та зміни групи інвалідності.
При цьому, скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 12.09.2019 (справа №806/922/16), від 12.07.2019 (справа № 440/3564/18), від 05.02.2019 (справа №820/4143/18), від 26.06.2018 (справа №750/5074/17), від 14.08.2018 (справа №807/15426/18), від 26.10.2018 (справа №820/2504/18), від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), від 21.06.2018 (справа №760/11440/17), від 30.09.2019 (справа №825/1380/18).
29.04.2020 від відповідача  через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,  28.04.2014 сержант ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 21.07.2014 №607 проходив військову службу за призовом у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією його військового квитка, а також копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.09.2014 №198.
Згідно довідки від 07.09.2015 №2403/1, виданої військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 , в період з 15.01.2015 по 28.02.2015 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті назалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.
28.02.2015 під час виконання обов`язків військової служби в районі проведення АТО, внаслідок ведення бойових дій та артилерійського обстрілу з боку незаконних збройних формувань, ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму, ЗЧМТ, контузію головного мозку, акубаротравму.
04 січня 2016 року Житомирською обласною МСЕК №2 проведено первинний огляд позивача за наслідками якого останньому, починаючи з 21.10.2015 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, так, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААА №218806.
У зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1  виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 206700,00 гривень.
22 липня 2019 року Житомирською обласною МСЕК №2  проведено повторний огляд позивача, за наслідками якого останньому, починаючи з 19.07.2019, встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, так, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Вказані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААБ №548843.
27 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України через Житомирський обласний військовий комісаріат із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. 
За результатами розгляду заяви, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла рішення, оформлене протоколом від 01.11.2019 №143 про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.
Не погоджуючись із вказаною відмовою та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані дії відповідача є правомірними, а позовні вимоги-безпідставними, оскільки позивачу встановлено вищу групу інвалідності (змінено) понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності, а тому відсутні підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить зі слідуючого.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав   і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме-у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону України від 04.04.2006 № 3597-IV, чинній з 10.05.2006 по 01.01.2007, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних.
Зокрема, встановлено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності (частина третя статті 41 Закону № 2232-XII).
Військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним та резервістам, призваним на збори, у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності за умов, передбачених частиною третьою цієї статті, виплачується одноразова грошова допомога в порядку, визначеному Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" (частина четверта статті 41 Закону № 2232-XII). 
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Таким чином, положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.
Колегія суддів звертає увагу, що на час первинного встановлення втрати працездатності позивачеві (21.10.2015) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.
Водночас, з часу первинного встановлення ОСОБА_1 ступеню втрати працездатності (21.10.2015) до дня встановлення III групи інвалідності (19.07.2019) минуло понад два роки, відтак останній не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.
Також з матеріалів справи слідує, що у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, позивачу  нарахована та виплачена одноразова грошова допомога по втраті працездатності в сумі 206700 грн.
Відповідно до п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.
Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловлював у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №806/2187/18,  від 22 серпня 2019 у справі №806/2180/18, від 31 жовтня 2019 року у справі №806/815/16, від 20 лютого 2020 року у справі №806/714/18, від 04 березня 2020 року у справі №240/5765/18 та від 12 березня 2020 року у справі №280/148/19.
З огляду на викладене, колегія суддів  погоджується з висновками суду першої  інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на постанови Верховного Суду у справах №806/922/16, №440/3564/18, №750/5074/17, №820/2504/18, №295/3091/17 та №825/1380/18, № 820/4143/18, №825/1380/18 оскільки  спір у даній справі не є тотожним спорам, по яких Верховним Судом приймалися відповідні постанови. 
Так,  у справах  №806/922/16, №440/3564/18, №750/5074/17, №820/2504/18, №295/3091/17 та №825/1380/18 взято до уваги, що проведено первинний огляд та визначено інвалідність позивачам  до 01.01.2014 року.  
У справі № 820/4143/18 суд виходив із того, що між первинним встановленням групи інвалідності і датою прийняття рішення компетентним органом  про встановлення особі вищої групи інвалідності не пройшло двох років.
У справі № 825/1380/18 під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено 5% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, а група інвалідності встановлена вперше під час вторинного огляду 20.09.2017.
Що стосується посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі №760/11440/17 в подібних правовідносинах, то в останній суд дійсно дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.
В той же час, колегія суддів в даній справі застосовує останню правову позицію Верховного Суду, яка викладена у судових рішеннях з аналогічних спорів, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17 (постанова від 30.01.2019).
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.