Номер провадження: 22-ц/813/6600/20 
Номер справи місцевого суду: 522/7959/17
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

                                        встановив:
       
28 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, відповідно у сумі 18 512,85 грн. і 100 000 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 15.11.2015 року на перехресті вул. Краснова та просп. Адміральський в м. Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП). Водій автомобіля Mercedes - Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по регульованому перехресті вул. Краснова та просп. Адміральський, скоїв наїзд на пішоходів: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Від отриманих внаслідок ДТП тілесних пошкоджень пішохід ОСОБА_3 загинув на місці ДТП, а ОСОБА_2 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді перелому зводу та основи черепу, забою головного мозку, перелому кісток тазу, з якими позивач була госпіталізована до ВРІТ КУ «МКЛ №1 м. Одеси».
Після скоєння ДТП водій автомобіля Mersedes Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зник з місця події. Проте, 15.11.2015 року біля будинку АДРЕСА_1 , було виявлено автомобіль Mersedes Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно з даними національної бази транспортних засобів зареєстрованих в Україні, належить на праві власності ОСОБА_1 .
За вказаними фактами, 15.11.2015 року СУ ГУНП в Одеській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 12015160000000259 від 15.11.2015 р.
В ході досудового розслідування було з`ясовано, що до вчинення злочину причетний легковий автомобіль Mercedes - Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить відповідачці ОСОБА_1 . 
Однак особу водія, який керував даним автомобілем та вчинив наїзд на пішоходів, слідством не встановлено.

В подальшому відповідачка ОСОБА_1 повідомила, що належний їй автомобіль Mercedes - Benz S 400 було продано ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою та довіреністю, виданою на його ім`я. Таким чином, за твердженням відповідачки, з моменту продажу автомобіля - 22.06.2015 року - вона не має жодного відношення до вказаного автомобіля, а тому позовні вимоги не визнала.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки матеріальну шкоду в розмірі 18512,85 гривень.
Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення (т.1, а.с. 205-209).
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду було залишено без задоволення (т.1, а.с. 241-242).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 18.06.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 18.06.2020 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, останні отримали належним чином (т.2, а.с. 21-25).
У зв`язку з цим, після проведення підготовчих дій, розгляд справи призначено ухвалою суду від 16.06.2020 року та відбувся 18.06.2020 року. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 є власником автомобіля Mersedes Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому має нести відповідальність за спричинення матеріальної та моральної шкоди позивачеві, оскільки внаслідок недбалості відповідача невстановлена особа, керуючи вищезазначеним автомобілем, скоїла наїзд на ОСОБА_2 , яка внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому зводу та основи черепу, забою головного мозку, перелому кісток тазу, з якими остання була госпіталізована до ВРІТ КУ «МКЛ №1 м. Одеси».

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, оскільки відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Не визнаючи позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 пояснила, що належний їй автомобіль Mercedes - Benz S 400 було продано ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою та довіреністю, виданою на його ім`я. Таким чином, за твердженням відповідачки, з моменту продажу автомобіля - 22.06.2015 року - вона не має жодного відношення до вказаного автомобіля, а тому позовні вимоги не визнала.

Проте, зазначені обставини не свідчать про відчуження вказаного автомобіля, а свідчать лише про те, що його власником продовжує бути ОСОБА_1 . 
Такого висновку суд першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов, виходячи з того, що відповідачкою не були виконані вимоги законодавства України щодо відчуження транспортних засобів. Так, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). 
Разом з тим, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Більш того, суд виходив із того, що ОСОБА_1 у вересні 2016 року зверталася до Київського районного суду м. Одеси (кримінальна справа №520/11024/16-к) з клопотанням про зняття арешту з автомобіля Mercedes - Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , при цьому посилалась на те, що вона є власником даного транспортного засобу.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що Постановою Верховного Суду України у справі № 6-688цс15 від 16 грудня 2015 року висловлена правова позиція про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц, та від 22.01.2019 року у справі №145/145/17.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що саме відповідачка ОСОБА_1 є власником автомобіля Mersedes Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 

Разом з тим, в ході досудового слідства по кримінальній справі відповідач ОСОБА_1 , яка була допитана в якості свідка, не змогла пояснити, яким чином в салоні автомобіля Mercedes - Benz S 400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який скоїв наїзд на позивачку ОСОБА_2 , перебував її брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким з її слів, вона не підтримує жодних стосунків і місце його проживання їй не відомо (т.1, а.с. 157-158).
Про те, що в салоні вказаного автомобіля в момент ДТП перебував брат відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 свідчить довідка старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Одеській області ОСОБА_6 (т.2, а.с.154-156). 

Що стосується завданої матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту госпіталізації та до сьогоднішнього дня сім`я позивачки ОСОБА_2 несе фінансові затрати на підтримання її життєдіяльності.
Так, 15.11.2015 року лікарським складом КУ «МКЛ № 1 м. Одеси» ОСОБА_2 було поставлено діагноз: перелом зводу і основи черепа, забій головного мозку, перелом кісток тазу, що підтверджується Довідкою №9408. Внаслідок отриманих травм ОСОБА_2  була змушена дотримуватися тривалого постільного режиму та потребувала тривалого курсу медичної допомоги. 
В період з 15.11.2015 року до 22.11.2015 року ОСОБА_2 перебувала в комі. Медичні заходи, які застосовувалися лікарями, полягали у підтримці та стабілізації роботи головного мозку, а також у відновленні належного функціонування нервових закінчень кінцівок тіла. ОСОБА_2 21.12.2015 року було виписано зі стаціонару Одеської обласної дитячої клінічної лікарні і призначено курс домашнього лікування: медикаментозне лікування, фізіотерапія та курс масажів, на що, відповідно, було витрачено грошові кошти. В лютому 2016 року, за рекомендаціями лікарів, впродовж трьох тижнів ОСОБА_2 перебувала в санаторії. На даний час, позивачці необхідне регулярне лікарняне обстеження організму: відвідування лікарів, проходження магнітно-резонансної томографії не рідше ніж 1 раз на 6 місяців.
Витрати на лікування, підтверджені квитанціями, наданими до суду, та становлять 18 512,85 грн. 
Що стосується позовних вимог на суму 2000 грн., то позивачка вказала суду, що внаслідок наїзду були зіпсовані її особисті речі на суму 2000 грн.
Однак, суд відмовив в задоволенні цих позовних вимог і рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.

В частині обґрунтування моральної шкоди позивачка зазначила, що їй було заподіяно непоправні моральні страждання, адже тяжкі ушкодження та важкий стан після ДТП, а також тривала госпіталізація та період відновлення після травм, спричинили тяжкі душевні страждання, як для неї, так і для її рідних та близьких. Останні були змушені залишити свої повсякденні справи та протягом декількох місяців зосередити свою увагу на догляді за постраждалою. Наслідки ДТП порушили життєвий устрій її сім`ї. Як зазначає позивач, наслідки ДТП відчутні до ухвалення судом оскаржуваного рішення, тобто більше ніж через два з половиною роки з моменту ДТП.
З урахуванням тяжких душевних страждань, ОСОБА_2 оцінила завдану моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., які вона як і суму матеріальної шкоди, просила стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на її користь.

При цьому, звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на положення ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України. 

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За змістом ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі (право власності, інше речове право)  володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.                     
При цьому суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року зроблено правовий висновок, що шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
В абзаці 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року, зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Верховний Суд України в постанові від 29.06.2016 року (справа № 6-192цс16) зазначив, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що володільцем джерела підвищеної небезпеки, а отже і особою, яка завдала шкоди (боржником) є також власник відповідного транспортного засобу, тобто відповідачка ОСОБА_1 .

Такої правової позиції також дотримувався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй Ухвалі від 30.05.2016 року (справа № 607/18544/14-ц), де зазначалось, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи.
Відповідно до вищезазначених вимог закону саме власник джерела підвищеної небезпеки або особа, яка на правовій підставі користувалася джерелом підвищеної небезпеки, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки під час ДТП, незалежно від наявності. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі ст.1187 ЦК України з відповідачки  ОСОБА_1 на користь позивачки підлягає стягненню матеріальна шкода у сумі 18 512,85  грн., що є витратами на лікування, які підтверджені квитанціями (т.1, а.с. 6-41).

У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що саме ОСОБА_1 була завдавачем шкоди та при цьому, матеріали справи свідчать, що на момент ДТП транспортним засобам керувала інша особа, яка на думку апелянта, на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом, не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., вважає їх законним та обґрунтованими, виходячи з викладеного вище.

Крім того, судом першої інстанції враховано той факт, що після скоєння ДТП відповідачка ОСОБА_1 не здійснювала спроб вибачитися перед позивачкою, не запропонувала відшкодувати шкоду та не відшкодувала її. Натомість, з метою залучення відповідачки до участі у досудовому розслідуванні за фактом вказаного ДТП було отримано дозвіл на привід відповідачки, з чого вбачається, що відповідачка не сприяє розслідуванню справи за фактом ДТП, за участю транспортного засобу, власником якого вона є.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,  встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України слід дійти висновку про те, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов`язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров`ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця моральна шкода завдана не з його вини.
При цьому, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а цивільно-правова відповідальність за завдану позивачці шкоду лежить, в тому числі, на відповідачці по справі - ОСОБА_1 , як власнику джерела підвищеної небезпеки, яким було завдано шкоду позивачу.

У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

       Л.А. Гірняк

       Т.В. Цюра