ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/65/20                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Аблов Є.В.
                                                                                                          Суддя-доповідач: Шурко О.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Ганечко О.М., Василенка Я.М.,
при секретарі                               Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №438-19 від 13 грудня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не дослідив інформацію по країні походження позивача, яка у тому числі підтверджує небезпечність для життя і здоров`я позивача та його родини, як представників релігії ахмаді повернення до Ісламської Республіки Пакистан та не вирішив питання про можливість надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту через побоювання застосування щодо нього нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання чи систематичного порушення прав людини в Ісламській Республіці Пакистан.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що оцінюючи правдоподібність тверджень заявника про фізичне та моральне насилля через належність до мусульман ахмаді, позивач надав суперечливі відомості про ці події та не надав доказів того, що вказані події були пов`язані з релігією заявника, а не проявами звичайного криміналу. Відтак, позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву в контексті наявності ознак, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, який 25 червня 2018 року залишив країну постійного проживання легально, повітряним шляхом сполученням через Дубай до Москви, використовуючи паспорт громадянина Пакистан для виїзду за кордон.
Разом з позивачем з Пакистану вилетіли його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син Самі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У Російській Федерації позивач з родиною перебували з 25 червня 2018 року по 29 червня 2018 року. Перетин кордону України позивач здійснив нелегально, за грошову винагороду контрабандистам, пересуваючись автомобілем, а потім пішки.
Позивач 13 червня 2019 року звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №139, з якої вбачається, що позивач був змушений покинути Пакистан через релігійні причини, оскільки він належить до релігійної меншості - ахмадія, яку Пакистанський уряд проголосив не мусульманами. Зазначив, що він не має релігійної свободи в Пакистані. Крім того, куди б вони не пішли їх всі зневажають, діти не можуть навчатись у школі, багато разів до них застосовувались словесні та фізичні тортури. Вказав на те, що на нього навіть був здійснений напад, у якому йому пошкодили ногу. Наступного дня його вина було викрадено та хотіли його вбити, оскільки він почав кричати, то його відпустили. Ці люди сказали, що вони не є мусульманами і не мають права жити в Пакистані, у зв`язку з чим вони вирішили тікати з країни.    
22 листопада 2019 року посадовими особами Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019KV0139, яким за результатами розгляду матеріалів особової справи заявника, рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .
13 грудня 2019 року ДМС України прийнято рішення №438-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .
21 грудня 2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення №382 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .
Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 цієї статті.
Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Приписами ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Приписами ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до ч.ч. 6 та 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Приписами п. 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649) визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:  проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВКБ ООН), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Крім того, п. 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.  
Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Як встановлено судом першої інстанції, з протоколу співбесіди від 27 червня 2019 року вбачається, що 25 червня 2018 року ОСОБА_1 покинув країну постійного місця проживання - Ісламську Республіку Пакистан, у зв`язку з існуючою загрозою його життю через віросповідання, оскільки він сповідує іслам, а саме ахмадію. Зазначив, що країною призначення була Німеччина. Виїхати з країни йому допомогли контрабандисти. До України він потрапив 27 червня 2018 року нелегально, прямуючи рейсом через Дубай, Об`єднані Арабські Емірати та Москву, Росія. До України він потрапив на автомобілі. Зазначив, що хоче отримати статус біженця щоб виїхати до Німеччини, тому що там живе його сестра ОСОБА_7 .
Заявник звернувся за допомогою до правозахисної організації «Право на захист» га до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою від 13.06.2019 р. № 139.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області заяву заявника прийнято до розгляду та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 009290.
У заяві шукач захисту вказав, що Уряд Пакистану проголосив його релігійну групу немусульманами та позбавив її членів права називати себе мусульманами. Також, у заяві зазначено: «Ми не маємо релігійної свободи у Пакистані. Куди би ми не пішли, нас всі зневажають. Діти не можуть навчатися в школі. Багато разів до моїх дітей застосовувались словесні та фізичні тортури. Я також був жертвою фізичних тортур. Одного дня на мене було здійснено напад, в якому мені пошкодили ногу. Наступного дня мого сина було викрадено, його хотіли вбити. Він почав кричати і його відпустили. Вони заявили, що ми не мусульмани і не маємо права жити у Пакистані і повинні залишити країну. Тому ми вирішили тікати».
У своїй заяві-анкеті заявник пов`язує свій виїзд з країни походження з випадками насилля та тортур, яких зазнав він сам та його діти під час проживання у Пакистані через свою релігію. Зокрема, як привід для виїзду з Пакистану заявник повідомляє епізод з нападом на нього на вулиці та наступного дня - спробу невідомих викрасти його неповнолітнього сина. При цьому, як зазначив заявник, люди, які хотіли викрасти його сина, заявляли, що ахмаді - не мусульмани і не мають права жити у Пакистані, тому повинні залишити країну. Після цього, як зазначено у заяві шукача захисту, він вирішив тікати з країни разом з родиною.
Втім, жодної інформації про застосування тортур щодо його дітей позивач у подальшому не надав, але надав детальну інформацію про напади на нього та сина (протоколи від 27.06.2019 та від 21.08.2019) у ході яких розповів, що наприкінці 2015 року на шляху до міського ринку він зазнав нападу з боку двох невідомих осіб, які були одягнені та виглядали, як «таліби». Вони під`їхали на мотоциклі та побили його палицями через те, що він - ахмаді. Під час нападу йому зламали ліву ногу у трьох місцях і його одразу забрала «швидка допомога» до лікарні, де він провів 15 днів.
Під час тієї ж співбесіди заявник розповів, що він звернувся із заявою до поліції, однак його заяву не прийняли і сказали звернутись наступного дня. Позивач прийшов наступного дня, втім йому знову було відмовлено у прийнятті заяви через відсутність інспектора. Позивач тричі ходив до поліції, але безрезультатно. 
Втім, оскільки позивача забрали до лікарні відразу після нападу з трьома переломами ноги, піддається сумніву той факт, що він міг тричі (з них два дні поспіль) ходити до відділку поліції відразу після пригоди, оскільки перебував у лікарні упродовж двох тижнів після нападу.
З наведеного вбачається, що позивач звернувся до поліції набагато пізніше, або заяву до поліції подавав за нього хтось інший (як стверджує його дружина, інші віруючі ахмаді). Водночас, заявник зазначив, що намагався звернутись із заявою до відділку особисто.
Також, на запитання під час співбесіди про те, у чому полягало його переслідування через релігію, заявник відповів, що п`ять років тому отримував погрози від «талібів» по телефону, а в 2013 році у м. Мардар була спроба викрадення його сина. Втім, у заяві-анкеті позивач писав, що його сина викрали та хотіли вбити, однак, під час співбесіди він говорив вже не про викрадення, а про спробу викрадення, і не згадував про намір вбивства його сина. Також, позивач в заяві писав, що викрадення його сина відбулось наступного дня після нападу на нього, однак, під час співбесіди, він повідомив, що його побили у 2015 році, а спроба викрадення його сина була у 2013 році, з чого вбачається, що вона не могла бути наступного дня після побиття позивача. 
Водночас, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження звернення позивача до правоохоронних органів країни походження щодо свого переслідування з боку талібів, утисків або погроз, позивачем ОСОБА_1 не надано.
Також, у суду існує сумнів в тому, що позивач є безкомпромісним послідовником віри ахмаді, оскільки з наявних в матеріалах справи джерел, ахмаді стикаються з юридичними бар`єрами в отриманні державних посвідчень та проїзних документів. Закон Пакистану вимагає від громадян заявляти про свою релігію, подаючи заявку на комп`ютеризовану національну систему посвідчення особи (CN1C) або паспорт. Кожна людина, яка під час подачі заяви на отримання паспорта заявляє, що є мусульманином, повинна підписати декларацію під назвою «Декларація у справі мусульман», в якій зазначається: « Я вважаю ОСОБА_9 самозванцем, а також вважаю його послідовників не мусульманами». Процес подання заяви на отримання ідентифікаційної картки вимагає підписання подібної декларації. Ця вимога фактично  зобов`язує ахмаді відмовитися від принципу своєї віри, щоб отримати основні документи для подорожі.
Однак, на відсутність у заявника позиції щодо віри ахмаді вказує факт, шо для виїзду за кордон він та члени його родини отримали закордонні паспорти, адже для цього, звертаючись із заявою для отримання цих документів, він повинен був або визнати, що ахмаді не є мусульманами або якщо він стверджував, що є мусульманином, то повинен був підписані декларацію, яка є неприйнятною для ахмаді, оскільки містить заперечення основ вірування ахмаді та її зв`язку з ісламом.
Поряд із цим, позивач у протоколах співбесіди посилався на те, що кінцевою метою його подорожі була Німеччина, де проживає його молодша сестра. Проте, через те, що його родину обманули контрабандисти, він потрапив в Україну.
З приводу цього, колегія суддів зазначає, що п. 62 Керівництва (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейним або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
При цьому, апелянт звертає увагу, що інформація про віру позивача, а також причини, через які перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує життю та свободі позивача підтверджується інформацією, яка міститься у авторитетних міжнародних документах та публікаціях. 
Натомість, колегія суддів підкреслює, що позивачем до поданої ним заяви не надано належних доказів наявності умов для набуття ним статусу біженця, як і не надано доказів в підтвердження фактів його переслідування на батьківщині, які б слугували причиною вимушеного від`їзду позивача з Пакистану, а наявна інформація по країні походження свідчить про загальновідому ситуацію в країні і не містить інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, суд звертає увагу, що заявник не надав правдоподібних свідчень щоб довести, що він піддавався переслідуванням. Також позивач не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту». Отже, зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.
Також, у судовому засіданні протокольною ухвалою суду задоволено заяву представника відповідача про виклик і допит свідка, яку було підтримано іншими учасниками справи.
Так, допитана, в якості свідка, донька позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 дала покази аналогічні тим, що зазначає сам позивач.
Свідком не було спростовано позицію відповідача щодо відсутності у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через відсутність встановлених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. 
Відтак, з огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення №438-19 від 13 грудня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , керувався нормами чинного законодавства та діяв в межах наданих йому повноважень. 
Водночас, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від попередньої.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, - 

    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                          Василенко Я.М.

          Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2020 року.