Номер провадження: 22-ц/813/4276/20 
Номер справи місцевого суду: 522/1442/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут Ольга Володимирівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року,  ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В.,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_4 , в якому просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження майном, що знаходиться у банківському сейфі-ячейці С-2 №93, ключ № НОМЕР_1 , розташованому у територіальному відокремленому без балансовому відділенні №10015/0456 філії Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайла Грушевського, 4, шляхом зобов`язання філії - Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» відкрити вищевказану банківську сейф-ячейку у присутності позивача та здійснити опис вмісту банківської сейф-ячейки, передати його екземпляр позивачу.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (код ЄДРПОУ 09328601, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Базарна, буд. 17), треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут Ольга Володимирівна ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд апеляційну скаргу задовольнити, прийняти постанову, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити та відшкодувати ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на апеляційне оскарження судового рішення по справі.
У відзиві на апеляційну скаргу, АТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року – без змін (а.с.160-166).
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили. 
До суду апеляційної інстанції з`явився представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 та представник АТ «Державний ощадний банк України» - Герус Р.В.
Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Окрім того, 25.02.2020 року від третіх осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшли заяви, у яких вони просять суд проводити подальший розгляд справи у їх відсутність та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просять задовольнити у повному обсязі. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  10 липня 2013 року між ОСОБА_7 та позивачем – ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 05.02.2014 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки – ОСОБА_7 помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 від 28.12.2015 року.
Приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. 28 грудня 2015 року за №105/2015 заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_7 ..
У заведеній спадковій справі №105/2015 р. міститься інформація щодо наступних спадкоємців:
- ОСОБА_8 (колишня дружина);
- ОСОБА_1 (дружина);
- ОСОБА_4 (син);
- ОСОБА_9 (син), ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- ОСОБА_3 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Померлий за життя заповіту не залишав.
01 листопада 2016 року за №№2545, 2549, 2552 і 24 січня 2017 року за №127спадкоємцям за законом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, зокрема, на грошові внески, що зберігаються в АТ «Укрексімбанк», ПАТ КБ «Приватбанк», суму негарантованого бонусу ПрАТ «МетЛайф». 
Також судом встановлено, що між банком та ОСОБА_7 02 березня 2015 року було укладено Типовий договір №2263 оренди індивідуального сейфу, згідно якого ОСОБА_7 було передано в платне користування індивідуальний сейф № С-2 №93, ключ № НОМЕР_1 , який розташований у сховищі для індивідуальних сейфів ТВБВ №10015/0456 за адресою: м. Ізмаїл, вул. Енгельса, 4, строком до 31.05.2015 року.
27.05.2015 року між банком та ОСОБА_7 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №2263 від 02.03.2015 року, якою термін дії договору було продовжено до 30.08.2015 року.
19.08.2015 року між банком та ОСОБА_7 було укладено Додаткову угоду №2 до Договору №2263 від 02.03.2015 року, якою термін дії договору було продовжено до 30.11.2015 року.
30.11.2015 року між банком та ОСОБА_7 було укладено Додаткову угоду №3 до Договору №2263 від 02.03.2015 року, якою термін дії договору було продовжено до 29.02.2016 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки позивач звернулась до суду у рамках позовного провадження із вимогами до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, тому суд вважав, що такий спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України, оскільки у даному випадку передбачено інший порядок вирішення цього питання. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила про захист її порушеного права, а саме усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження майном, що знаходиться у банківському сейфі-ячейці С-2 №93, ключ № НОМЕР_1 , розташованому у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10015/0456 філії Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайла Грушевського, 4, шляхом зобов`язання філії - Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» відкрити вищевказану банківську сейф-ячейку у присутності позивача та здійснити опис вмісту банківської сейф-ячейки, передати його екземпляр позивачу.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становиша, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано посилався на правову позицію, викладену ВС у постанові від 23 травня 2018 року по справі №192/2761/14, у якій зазначено, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. 
Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.
За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Судовим розглядом справи встановлено, що ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 22 лютого 2017 року було витребувано у територіально відокремленого безбалансового відділення №10015/0456 філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» опис вмісту банківського сейфу - якейки № С-2 №93, ключ № НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_7 на підставі договору оренди індивідуального сейфу №2263 від 02.03.2015 року.
Однак дана ухвала суду Банком виконана не була.
21 березня 2018 року адвокатом Воронковим В.О. в інтересах ОСОБА_1 було подано до філії – Одеське обласне управління ПАТ «ПАТ «Державний ощадний банк України» адвокатський запит із проханням надати відомості щодо відкриття даного сейфу-ячейки для опису наявного у ньому майна. У даному запиті представник ОСОБА_1 також посилався на ігнорування банком вимог ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2017 року по справі №500/99/16-ц.
Представником банку листом від 27.03.2018 року було повідомлено, що для отримання спадкоємцями цінностей померлого, які зберігаються у сейфі, що знаходиться у Банку, таким особам слід звернутись до відповідної установи Банку з документами, які підтверджують їх право на спадщину. 
18 вересня 2018 року адвокат Окатової А.А. знову звернувся до філії банку із заявою про вирішення питання щодо банківської ячейки, згідно якої просив відкрити банківський сейф-ячейку та видачі речі, які належали померлому, його дружині – ОСОБА_1 .. Відкриття банківського сейфу просив провести у присутності дружини померлого.
Листом від 24.09.2018 року представник банку було надано відповідь, що цінності можуть бути передані спадкоємцям померлого лише за їх заявою після надання останніми документів, які підтверджують їх право на спадщину – нотаріального свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом. За відсутності документів успадкування ОСОБА_1 вмісту сейфу-ячейки, було повідомлено щодо неможливості задоволення заяви адвокат Окатової А.А. від 18.09.2018 року.
28.09.2018 року адвокат Окатової А.А. звернувся до приватного нотаріуса ІМНО Арнаут О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вміст банківської ячейки, на яку приватним нотаріусом Арнаут О.В. 09.10.2018 року було надано відповідь №413/01-16 про неможливість видати свідоцтва про право на спадщину із тих підстав, що їй невідомо, що міститься у сейфі, та без опису майна неможливо здійснити це.
Згідно положень статті 1076 Цивільного кодексу України та статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" будь-яка інформація, що стосується клієнта, якою банк володіє на законних підставах, є банківською таємницею (за винятком, якщо така інформація складає державну таємницю).
Відповідно до ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею.
Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про стан рахунків клієнтів, у тому числі стан кореспондентських рахунків банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди, тобто перелік цих відомостей не є вичерпним.
До банківської таємниці також відносяться:
- інформація, що залишилася після смерті особи, що випливає з норм ч. 3 ст. 62 Закону № 2121;
 
- інформація про клієнтів іншого банку (згідно ч. 4 ст. 62 Закону № 2121 банкам заборонено розголошувати таку інформацію);
 
- персональні дані про діючих клієнтів банку;
 
- відомості про майно, що перебуває на зберіганні в банку;
 
- інформація про осіб, які хотіли стати клієнтами банку, але через певні причини не стали;
 
- інформація про клієнтів, що припинили відносини з банком.
 
Суб`єктами права на банківську таємницю є: власник банківської таємниці — клієнт банку, тобто особа, що надала банку відомості, які містять банківську таємницю; утримувач банківської таємниці — особа, яка, виконуючи службові обов`язки, одержує банківську таємницю (НБУ, банки, органи влади, визначені у вичерпному переліку пунктами 2 — 6 ч. 1 ст. 62 Закону № 2121).
 
Стаття 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачає декілька випадків розкриття банками інформації, що становить банківську таємницю, у повному обсязі, а саме на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації (клієнта банку); та на письмову вимогу суду або за рішенням суду.
Крім того, банківською таємницею є й інформація, яка залишилась у банку після смерті особи, оскільки згідно з ч. 3 ст. 62 Закону № 2121-ІІІ довідки по рахунках (вкладах) у разі смерті їх власників надаються банком особам, зазначеним власником рахунку (вкладу) в заповідальному розпорядженні банку, державним нотаріальним конторам або приватним нотаріусам, іноземним консульським установам у справах спадщини за рахунками (вкладами) померлих власників рахунків (вкладів).
У відповідності до пункту 1 статті 1076 Цивільного кодексу України, відомості, що складають банківську таємницю, можуть бути надані банком органам державної влади та їх посадовим особам виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.
Згідно п. 3.2. Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених поставною КМУ від 14.07.2006  N 267, банки зобов`язані виконувати рішення суду про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, у порядку, установленому законодавством України. За рішенням суду про розкриття інформації, що становить банківську таємницю, банк розкриває інформацію в обсязі, визначеному рішенням суду.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1218 Цивільного Кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Таким чином, кошти та інше майно, яке знаходиться в індивідуальних депозитних сейфах, які орендував спадкодавець, також входить до складу спадщини та повинно переходити у власність спадкоємців у порядку спадкування за законом.
Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто з моменту , як спадкоємець подав заяву про прийняття спадщини або фактично прийняв її успадковане майно належить спадкоємцю, він має право користуватися, управляти майном, але не має права розпорядження даним майном.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що вміст індивідуального сейфу, яким користувався померлий ОСОБА_7 , становить банківську таємницю, яка відповідно може бути розкрита у встановленому законом порядку.
Стаття 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та інші норми права не містять прямої заборони на звернення заінтересованої особи із заявою до суду для розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, у разі, що вона позбавлена отримати таку інформацію іншим шляхом.
У свою чергу, розкриття банківської таємниці може здійснюватися адміністративним способом, коли на вимогу компетентних осіб без звернення до суду розкривається банківська таємниця, а також судовим способом, при розгляді різного роду справ (господарських, кримінальних, цивільних, адміністративних).
Щодо доступу до банківської таємниці за рішенням суду, то апеляційний суд також погоджується із висновком районного суду, що таке право надається тільки внаслідок розгляду цивільних справ за правилами глави 12 розділу ІV ЦПК у рамках окремого провадження, загальною особливістю якого є відсутність спору про право. Це вид непозовного цивільного судочинства, де немає позивача й відповідача (а є заявник і зацікавлені особи) і розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів (а не спір про право), при відсутності змагальності сторін (далі – окреме провадження).
Аналіз ст. 287 ЦПК, ст. 62 Закону № 2121 і інших спеціальних законів приводить до висновку, що суд може розглядати заяви про розкриття банківської таємниці тільки від осіб, наділених правом на одержання такої інформації, але законом не наділених правом на безпосереднє звернення до банку за такою інформацією; або осіб, наділених правом звертатися в банк за розкриттям банківської таємниці, але яким банк відмовив у розкритті цієї інформації.
Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку, суд повинен був постановити ухвалу про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, відповідно якої, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставними, з огляду на те, що дана справа підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернулась до суду з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном .
З урахуванням наведеного, обґрунтованим є висновок районного суду, що оскільки позивач звернулась до суду у рамках позовного провадження з вимогами до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, суд вважає, що спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції, оскільки у даному випадку передбачено інший порядок вирішення цього питання.
Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині судового рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви і зведені до переоцінки доказів, які районним судом досліджені на підставі вірно встановлених обставин, яким надано правильну оцінку.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут Ольга Володимирівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 10.03.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда