Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 708/1128/18
провадження № 61-6731св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, Управління агропромислового та економічного розвитку, містобудування та архітектури Чигиринської районної державної адміністрації Черкаської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року у складі судді Івахненко О. Г. та постанову Апеляційного суду Черкаської області  від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Фетісова Т. Л., Гончар Н. І., Пономаренко В. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору дарування, укладеного 14 грудня 2010 року з ОСОБА_4 , набув право власності на земельну ділянку площею 0, 0296 га, що розташована по АДРЕСА_1 . 
 
У реєстрації права власності на вказану земельну ділянку йому було відмовлено у зв`язку із встановленням наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а саме  земельна ділянка з кадастровим номером 7125410100:03:000:0044 зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 646421, виданого 11 січня 2007 року. 
 
Натомість, відомості зазначені у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 646421, на підставі якого зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 не відповідають дійсності, оскільки рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 21 березня 2008 року до вказаного акта було внесено зміни щодо розміру земельної ділянки, на яку відповідач набула право власності, а саме ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0405 га, а не 0,0701 га.
 
Відповідач знаючи, що вона на підставі договору дарування, укладеним з      ОСОБА_4 20 вересня 2006 року, набула право власності на частину належної дарувальнику земельної ділянки, а саме площею 0,0405 га, що розташована по АДРЕСА_1 на підставі цього договору дарування, у якому нотаріусом допущено помилку щодо розміру земельної ділянки, отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0701 га й на виконання судового рішення не внесла зміни до такого акта, чим порушила його право власності на земельну ділянку та позбавила можливості зареєструвати право власності у встановленому законом порядку.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив скасувати державний акт серії ЯГ № 646421 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0701 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер  7125410100:03:000:0044, виданий 11 січня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 35745473 від 19 червня 2017 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку; визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,0296 га із загальної площі земельної ділянки 0,0701 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер  7125410100:03:000:0044.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням  Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року позов задоволено. Скасовано державний акт серії ЯГ № 646421 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0701 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер  7125410100:03:000:0044, виданий 11 січня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 ; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 35745473 від 19 червня 2017 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,0701 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер  7125410100:03:000:0044; визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0296 га із загальної площі земельної ділянки 0,0701 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер  7125410100:03:000:0044.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано  тим, що порушене право власності позивача на земельну ділянку площею 0,0296 га, яке ним набуто на підставі договору дарування, підлягає поновленню.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  задоволення позовних вимог, оскільки право власності позивача на земельну ділянку, яке виникло на підставі чинного договору дарування, є порушеним зі сторони відповідача, якій видано державний акт на право власності на належну позивачу земельну ділянку та помилково проведено реєстрацію за нею такого права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала  до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не надали належної оцінки обставинам відмови позивачу у реєстрації його права власності на отриману в дар від матері земельну ділянку, зокрема у зв`язку з відсутністю інформації у Державному земельному кадастрі відомостей про таку земельну ділянку;  не врахували, що дарувальнику належала на праві власності земельна ділянка площею 0,0701 га, а у позивача на підставі договору дарування виникло право власності на земельну ділянку площею 0,0296 га, несформована земельна не є об`єктом цивільних прав й відповідно на неї не може бути визнано право власності.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому 08 травня 2019 року відзиві, ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Право власності сторін на земельні ділянки відповідних розмірів підтверджується також державним актом серії ЯА № 075865                            від 16 лютого 20005 року про право власності дарувальника ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0701 га, на якому міститься відмітка нотаріуса від 20 вересня 2006 про те, що 0,0405 га із вказаної земельної ділянки подаровано ОСОБА_2 відповідно договору дарування за реєстровим номером 2771, а згідно відмітки нотаріуса від 14 грудня 2010 року право власності на 0,0296 га, які залишилися у дарувальника перейшло до позивача згідно договору дарування за реєстровим номером 2538.

Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої представником ОСОБА_3 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року                                № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та  апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що ОСОБА_4 на підставі акта про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 075865 від 16 лютого 2005 року належала на праві власності земельна ділянка площею 0, 0701 га кадастровий номер 7125410100:03:000:0044, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
Частину належної їй на праві власності земельної ділянки, а саме                             розміром 0,0405 га (405 кв. м) ОСОБА_4 за договором дарування від 20 вересня 2006 року подарувала відповідачу ОСОБА_2 . У зв`язку з чим нотаріусом на державному акті серії ЯА № 075865 від 16 лютого 2005 року здійснено відповідну відмітку про дарування земельної ділянки площею 405 кв. м.
 
Проте на підставі вказаного договору відповідач 11 січня 2007 року  отримала державний акт серії ЯГ № 646421 на право власності на земельну ділянку,                    площею 0,0701 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер  7125410100:03:000:0044.
 
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 21 березня 2008 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 20 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а саме в частині дарування земельної ділянки площею 0,0296 га (296 кв. м). Зобов`язано Чигиринський відділ земельних ресурсів внести зміни до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 646421, виданий  11 січня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 , вказавши, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0405 га (405 кв.м).
 
Згідно договору дарування земельної ділянки від 14 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О. Г., ОСОБА_4 подарувала позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0296 га кадастровий номер 7125410100:03:000:0044, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
25 квітня 2018 року ОСОБА_4 , діючи як представник позивача на підставі довіреності, звернулася із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Чигиринської державної адміністрації Черкаської області для проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку  площею 0,0296 га.
 
За результатами розгляду вказаної заяви, державним реєстратором 04 травня 2018 року прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень  на вказану земельну ділянку у зв`язку з встановленням суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а саме земельна ділянка площею 0,0701 га кадастровий номер 7125410100:03:000:0044, що розташована по АДРЕСА_1 , зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 на підставі державного акта серії ЯГ № 646421 на право власності на земельну ділянку площею 0,0701 га.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у встановленому законом порядку набувши право власності на земельну ділянку, позбавлений можливості зареєструвати за собою таке право, оскільки належна йому на праві власності земельна ділянка зареєстрована за відповідачем.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
 
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
 
За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.
 
У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду.
 
Частинами другої, третьою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. 
 
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Установивши порушення речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про скасування  державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0701 га, виданого на ім`я відповідача ОСОБА_2 , реєстрації такого права за відповідачем, та визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, яке не визнається відповідачем,  оскільки до державного акта включено частину земельної ділянки в розмірі 0,0296 га, яку ОСОБА_1 отримав в дар від своєї матері на підставі дійсного та ніким неоспореного договору дарування.
 
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами обставин відмови державного реєстратора у здійсненні реєстрації права власності позивача на земельну ділянку, а саме у зв`язку з відсутністю інформації у Державному земельному кадастрі відомостей про таку земельну ділянку, є безпідставними, оскільки рішення державного реєстратора про відмову позивачу  у державній реєстрації прав та їх обтяжень  на земельну ділянку, обґрунтовано  встановленням суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а саме земельна ділянка площею 0, 0701 га кадастровий номер 7125410100:03:000:0044, що розташована по АДРЕСА_1 , зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 на підставі державного акта серії ЯГ № 646421 на право власності на земельну ділянку.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав на увагу не заслуговують, спростовуються тим, що така земельна ділянка із визначенням її дійсного розміру була виділена дарувальнику ОСОБА_4 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 075865 від 16 лютого 2005 року, з відповідною відміткою про відчуження ОСОБА_2 земельної ділянки лише                      площею 405 кв. м.
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Крім того, такі доводи касаційної скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року та постанова Апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2019 року відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій -  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко