Номер провадження: 22-ц/813/1445/20 
Номер справи місцевого суду: 522/5073/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Черевка П.М.,
Громіка Р.Д., 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою Моторно (транспортного) страхового бюро України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди (регресу) до винної особи, -

В С Т А Н О В И В:
26 березня 2018 року Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди (регресу) до винної особи.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26 червня 2015 року в м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів, саме: автомобіля маки Пежо, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки Форд, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_3 ..
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. МТСБУ здійснило виплату відшкодування у розмірі 4 370,65 грн. та у нього виникло право зворотної вимоги, на підставі чого МТСБУ звернулось до суду із вказаним позовом та просило суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
До суду надійшов відзив ОСОБА_1 , згідного якого вона просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що страхове відшкодування виплачено ОСОБА_4 , а власником автомобіля відзначена ОСОБА_3 , вказує, що позивачем помилково визначено характерних спірних правовідносин як «регрес», замість вірного «суброгація». Також зазначає, що у постанові апеляційного суду Одеської області вказано, що ДТП сталося з вини обох його учасників, тому визначити розмір відшкодування без дослідження матеріалів справи неможливо.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі МТСБУ просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 12 березня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, що містяться у відзиві ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6  ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування – 
 це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). 
Страхове відшкодування – страхова виплата, яка здійснюється страховиком в межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування (частини 16, 17 статті 9 Закону України «Про страхування»).
Договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (частина 1 статті 16 Закону України «Про страхування»).
Згідно частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Як зазначено у статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до підпункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Згідно підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 червня 2015 року в м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів, саме: автомобіля марки PEUGOT 307 CC, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки FORD FIESTA, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 .  
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2015 року по справі №522/15770/15-ц  водія ОСОБА_2 (прізвище після уточнення у суді - ОСОБА_5 ) визнано ОСОБА_6 у ДТП, що сталася 26.06.2015р., а водія ОСОБА_4 – потерпілою, та за порушення статті 124 КУпАП на ОСОБА_2  було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. (а. с. 52, 53).
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року по справі №522/15770/15 скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2015 року, а провадження у справі закрито у зв`язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення (а. с. 10 – 12).
При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що дорожньо-транспортна пригода 26 червня 2015 року сталась внаслідок порушення ПДР  як ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 11).
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Звітом №15081 про оцінку автомобіля марки FORD FIESTA, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , складеним суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 (сертифікат №486/15 від 15.06.2015р.), встановлено, вартість відновленого ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля внаслідок його пошкодження станом на 11 серпня 2015 року, складає 10 489, 56 грн. (а. с. 58-68).  
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля ОСОБА_4   28 червня 2015 року повідомила МТСБУ про ДТП (а. с. 57) та 04 вересня 2015 року звернулася до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди (а. с. 69).
На підставі звіту №150811 від 17 серпня 2015 року про оцінку майнової шкоди. завданої автомобілю потерпілої особи ОСОБА_4 , був складений наказ №5833 від 13 листопада 2015 року про виплату страхового відшкодування в розмірі 4 370,65 грн. (а. с. 70) та згідно платіжного доручення №5833 від 16 листопада 2015 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування ОСОБА_4 у розмірі 4 370,65 грн. (а. с. 71).
13 листопада 2015 року МТСБУ звернулось до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування шкоди в порядку регресу  з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди в розмірі 4 669,65 грн. (а. с. 72).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку для визначення ступеня вини кожного з винних у ДТП осіб, необхідні спеціальні знання, підставою для висновку вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП та визначення суми заданої шкоди постраждалим у ДТП особам може бути лише проведена експертиза. Сторони не заявляли клопотання про призначення експертизи задля визнання ступеня вини ОСОБА_1 .. Тому, оскільки позовна заява не обґрунтована належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а припущення позивача про це не можуть бути покладені в основу рішення про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування підстав у задоволенні позову немає.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для покладення відповідальності за ДТП на страхувальника в порядку регресу. 
Дійсно, постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року по справі №522/15770/15 установлено, що дорожньо-транспортна пригода яка відбулась 26 червня 2015 року сталась внаслідок порушення ПДР як ОСОБА_2 так і  ОСОБА_4 (а. с. 11).
Згідно пунктом 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
У пункті 3 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року Верховний суд України роз`яснив, що питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст. 440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого – відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців – розмір  відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.
Проте, відповідно до пункту 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
Представник МТСБУ в судовому засіданні у відповіді на відзив зазначав, що з урахуванням пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілій особі ОСОБА_4 виплачено страхове відшкодування у розмірі 4 370,65 грн. шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, визначеної у звіті №150081 від 17 серпня 2015 року (10 489,56 грн.) на кількість осіб сукупними діями яких було заподіяно неподільну шкоду – ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..
В порушення пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України, у якому визначено, що мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд першої інстанції не навів у рішенні ніяких мотивів щодо вказаних аргументів позивача.
Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15 (провадження №61-26689св18) дійшов висновку про те, що «на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.
В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим – третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.
Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес – статтею 1191 ЦК України.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 04 липня 2018 року в справі №910/2603/17 (провадження №12-134гс18)».
Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України, висновок Верховного Суду, викладені вище обставини справи, що мають  суттєве значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що МТСБУ обґрунтовано та на законних підставах виплатило  ОСОБА_4  страхове відшкодування у розмірі 4 370,65 грн. шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, визначеної у звіті №150081 від 17 серпня 2015 року (10 489,56 грн.) на кількість осіб сукупними діями яких було заподіяно неподільну шкоду ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ).
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем, МТСБУ, належним чином доведено те, що відповідачка ОСОБА_1 зобов`язана  відшкодувати МТСБУ в порядку регресу 4 370,65 грн., тому право позивача порушено й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України це право  регресу підлягає судовому захисту
Отже, вимоги МТСБУ є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 762,00 грн. (а. с. 5), при подачі апеляційної скарги в сумі 2 643,00 грн. (а. с. 134), тому у зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі присудженню з відповідачки  ОСОБА_1  на користь МТСБУ підлягає й судовий збір в сумі 4 405,00 грн. (1 762 грн. + 2 643 грн.).
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статтю 1191 ЦК України, пункту 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про  задоволення позову в повному обсязі шляхом стягнення з відповідачки    ОСОБА_8 на користь МТСБУ  на відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 4 370,65 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 405,00 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Моторно (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Моторно (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди (регресу) до винної особи задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ 21647131) в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 4 370,65 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 405,00 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 12 березня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький  

                                                                                                                   РД.Громік 

                                                                                                                   П.М.Черевко