П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/10162/19                                        Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М. 
 
12 травня 2020 року                                                                                                        м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації № 209-к від 06.08.2019  про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації за угодою сторін 07 серпня 2019 року;
- поновити його на посаді керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації з 07 серпня 2019 року;
- стягнути з Житомирської обласної державної адміністрації на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2019 року по день винесення рішення суду у справі.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що фактично його звільнення відбулось за ініціативою суб`єкта призначення, а не за угодою сторін, оскільки у нього був відсутній намір звільнятись із займаної посади.           При цьому, позивач посилається на факт написання заяви про звільнення під психологічним тиском відповідача та неправомірність зборів трудового колективу апарату Житомирської ОДА вирішувати питання щодо оголошення йому недовіри і відсторонення від займаної посади. На переконання позивача, факт написання ним в подальшому заяви про відкликання заяви про звільнення свідчить про те, що у нього не було дійсних намірів та власної волі на звільнення. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення окружного суду, як таке, що ухвалено без всебічного, об`єктивного та неупередженого з`ясування обставин справи, та просив ухвалити нову постанову про задоволення позову.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивач продублював доводи, наведені ним в позовній заяві, виклавши їх лише в призмі висновків суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу суду 09.04.2020 року, відповідач заперечив доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення. Зокрема, відповідач, посилаючись на аналіз правового регулювання та сукупність у справі доказів, вважає, що звільнення позивача з посади керівника апарату Житомирської ОДА за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України повністю узгоджується з вимогами законодавства про працю.
Враховуючи сукупність наявних в матеріалах справи доказів, постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.202 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", заяву Голови Ради Суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11.03.2020 на офійному веб-сайті Ради суддів України (http://rsu.gov.ua), та факт відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участі, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача та переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням голови Житомирської ОДА від 02.05.2018 №103-к ОСОБА_1 за його згодою по переведенню було призначено на посаду керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації з 03.05.2018. (а.с.23)
06.08.2019 на зборах трудового колективу апарату Житомирської обласної державної адміністрації, на порядок денний якого поставлено питання звернення керівників структурних підрозділів апарату Житомирської ОДА про оголошення недовіри керівнику апарату Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 з подальшим усуненням його від виконання посадових обов`язків, вирішено висловити недовіру керівнику апарату Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 та рекомендовано т.в.о голови облдержадміністрації Лагуті Я.М. видати розпорядження про відкриття дисциплінарного провадження та відсторонення керівника апарату облдержадміністрації ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків. Зазначені обставини підтверджуються протоколом зборів трудового колективу апарату Житомирської обласної державної адміністрації від 06.08.2019 (а.с.24).
Цього ж дня, після завершення зборів трудового колективу, ОСОБА_1 на ім`я т.в.о. голови Житомирської ОДА Лагути Я . М . подав заяву від 06.08.2019 про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 07.08.2019 (а.с.22).
06.08.2019 року розпорядженням голови Житомирської обласної державної адміністрації №209-к від 06.08.2019, за підписом тимчасово виконуючого обов`язки голови адміністрації Я.М.Лагути, відповідно до п.3 ст.83 та ч.2 ст.86 "Про державну службу"   ОСОБА_1 звільнено з посади керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації за угодою сторін з 07.08.2019.  Підстава: заява ОСОБА_1 від 06.08.2019 (а.с.21).
Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України повністю узгоджуються з вимогами законодавства, а розпорядження про таке звільнення прийняте на підставі та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, зазначає наступне.
В силу частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».
За змістом статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно ст. 44 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" апарат місцевих державних адміністрацій очолює керівник, який призначається на посаду головою місцевої державної адміністрації в порядку, передбаченому законодавством про державну службу.
Голова місцевої державної адміністрації затверджує положення та визначає структуру апарату.
Частиною першою статті 30 Закону України "Про державну службу" передбачені підстави припинення державної служби, які можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.
У даному випадку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.
Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Як встановлено судом, підставою звільнення позивача за угодою сторін та винесення спірного розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації № 209-к від 06.08.2019 слугувала власноруч написана ОСОБА_1 заява на ім`я т.в.о. голови облдержадміністрації Лагути Я.М. від 06.08.2019, у якій позивач просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 07.08.2019 (а.с.22).
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 814/2853/16.
Як правильно зазначено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, зміст заяви позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін свідчить про те, що вона містить дату написання заяви - 06.08.2019, містить волевиявлення заявника, оскільки написана власноруч, містить підпис позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін - з 07.08.2019. Окрім того, наявна на вказаній заяві резолюція керівника "до розпорядження" 06.08.2019, свідчить про наявність волевиявлення обох сторін трудових відносин та в розумінні трудового законодавства України є підтвердженням досягнення домовленості між сторонами про дату та підстави припинення трудового договору.
Щодо тверджень позивача про відсутність наміру звільнятися з займаної посади та написання заяви під впливом психологічного тиску з боку керівництва Житомирської обласної державної адміністрації на ґрунті свідомого приниження його перед трудовим колективом на зборах апарату Житомирської ОДА, судова колегія зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції в ході прослуховування диску з аудіо записом зборів трудового колективу апарату Житомирської ОДА, які мали місце 06.08.2019 року, ОСОБА_1 самостійно заявив про намір подання заяви про звільнення внаслідок розгляду колективного звернення апарату Житомирської ОДА стосовно оголошення йому недовіри та наявності підстав для відкриття дисциплінарного провадження.
Зокрема, по завершенню таємного голосування з даного питання, зборами було рекомендовано т.в.о. голови облдержадміністрації Лагуті Я.М. видати розпорядження про відкриття дисциплінарного провадження та відсторонення керівника апарату облдержадміністрації ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків.
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, слідує із звукозапису та зазначено про це у протоколі зборів трудового колективу, що після завершення процедури голосування, ОСОБА_1 оголосив, що проти волі колективу не піде, а тому звільняється із займаної посади про що подає заяву. 
Також, по завершенню зборів, т.в.о. голови Житомирської ОДА вказав на те, що результати зборів повинні бути оформлені відповідним документом та у разі надходження такого йому на розгляд, ним буде вирішено питання або про відкриття дисциплінарного провадження, або про звільнення, якщо надійде відповідна заява. У зв`язку з надходженням заяви про звільнення від позивача, відповідачем винесено розпорядження про його звільнення.
Таким чином, судова колегія приймає до уваги той факт, що позивач добровільно сам оголосив про намір звільнитися із займаної посади. Зокрема, вперше, в ході надання власних пояснень до таємного голосування та оголошення йому недовіри, а вдруге - по завершенню процедури голосування.
Доказів, які б свідчили про зворотнє матеріали справи не містять.
При цьому, суд першої інстанції вірно зауважив про відсутність психологічного тиску на позивача зі сторони керівництва облдержадміністрації та приниження перед трудовим колективом, які б свідчили про тиск на нього до написання заяви на звільнення, оскільки, в даному випадку на зборах членів трудового колективу було висловлено лише думку з приводу порушень регламенту та перевищення повноважень при перебуванні позивача на займаній посаді, а тому судова колегія критично оцінює доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, стосовно наявності психологічного тиску на нього з боку керівництва Житомирської ОДА і неправильного застосування судом першої інстанції рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.2012 року у справі "Єрохіна проти України", оскільки останні грунтуються виключно на суб`єктивному трактуванні скаржником вказаного рішення.  
Разом з тим, судова колегія в спростування доводів апелянта, зауважує про можливість вирішення організаційно-процедурних питань внутрішньої діяльності зборами трудового колективу, оскільки жодних обмежень норми чинного законодавства не містять.
Посилання позивача на відсутність законодавчого врегулювання питання щодо можливості вирішення зборами трудового колективу питань про оголошення недовіри державному службовцю та відсторонення його від займаної посади, судовою колегією не приймаються, оскільки по суті рішення зборів носило рекомендаційний характер і ніяким чином не було підставою для звільнення позивача, оскільки звільнення відбулось за згодою сторін, тобто при наявності їх спільного волевиявлення.
Суд критично оцінює, посилання апелянта на написану ним 07.08.2019 заяву про відкликання заяви від 06.08.2019 про звільнення за угодою сторін, оскільки у разі написання заяви про звільнення у порядку частини 1 статті 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін, чинним законодавством не передбачена можливість відкликання працівником заяви про звільнення, а тому її подання не створює юридичних наслідків.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справа №820/242/16.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що розпорядженням №209-к від 06.08.2019 року ОСОБА_1 був звільнений саме 06.08.2019 року за згодою сторін з 07.08.2019 року і на момент подання заяви про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін не перебував у трудових відносинах з відповідачем. 
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, здійснивши комплексне дослідження усіх обставин справи, надавши оцінку кожному окремому специфічному доводу позивача та відповідача, які мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, та доказам в справі в їх сукупності, відповідно до норм чинного законодавства, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.