ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2020 року м. Харків

Справа № 639/10259/15-ц
Провадження № 22-ц/818/1728/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :
Заявник: старший державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Білова Христина Борисівна,
Боржник: ОСОБА_1 ,
Стягувач:  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Білової Христини Борисівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - ОСОБА_1 , стягувач – ОСОБА_2 , 

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 9 грудня 2019 року, постановлену суддею Барковою Н.В.,-

у с т а н о в и в :

Короткий зміст заявлених вимог та короткий зміст ухвал суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року подання Державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Волобуєвої Олени Вікторівни – задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03.07.2004 року, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом №639/10259/15-ц від 30.01.2016 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26.09.2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 – задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року – скасовано. У задоволенні подання Державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Волобуєвої Олени Вікторівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання нею своїх зобов`язань без вилучення паспортного документу – відмовлено.

5 грудня 2019 року старший державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Білова Х.Б ОСОБА_5 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з поданням, в якому просила суд тимчасово обмежити боржника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 639/10259/15-ц.

Подання державного виконавця мотивоване тим, що на виконанні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження №59982456 з примусового виконання: виконавчого листа №639/10259/15-ц від 30.01.2016 року, виданого Жовтневим районним судом міста Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості в розмірі 928 200,00 грн, що є еквівалентом 35 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ. За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_1 , громадянство - Україна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , закордонний паспорт НОМЕР_3 . Даний виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання повторно. В рамках попереднього виконавчого провадження №56684444 з примусового виконання даного виконавчого документу, державний виконавець вже звертався до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, яке було задоволено Жовтневим районним судом міста Харкова. 26.09.2019 року Харківським апеляційним судом була задоволена апеляційна скарга боржника та скасована ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року. Постанова Харківського апеляційного суду вмотивована тим, що матеріали судової справи не містили даних про те, що боржник отримувала копії ухвал суду про стягнення з неї заборгованості, а судові повістки, які направлялися на її адресу поверталися без вручення. Також відсутні докази того, що боржник знала про те, що заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 26.07.2016 року про стягнення з неї заборгованості набрало законної сили. 05.09.2019 стягувачем було повторно пред`явлено до відділу виконавчий лист № 639/10259/15-ц від 30.01.2016 року, на підставі чого відкрито виконавче провадження №59982456. Боржника було повідомлено про відкрите виконавче провадження шляхом направлення на його адресу постанови про відкриття виконавчого провадження. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію про доходи не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження». Боржнику достовірно відомо, що у відношенні його є судове рішення, та було відкрито виконавче провадження - виходячи з поданої апеляційного скарги боржника, та розгляду справи в судовому засіданні. Також представник боржника приходив до відділу, щоб пересвідчитися в направленні постанови про скасування ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова до прикордонної служби. На адресу боржника була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією, але вона повернулася до відділу, що свідчить про небажання боржника отримувати листи від виконавчої служби і тим самим в подальшому уникнути запобіжних заходів, які можуть бути застосовані у відношення нього. Після скасування ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа від 07.11.2018 року, боржником не вчинено жодних дій для виконання вже відомого їй судового рішення про стягнення заборгованості, саме цей факт є свідченням того, що боржник ухиляється від виконання судового рішення. Невжиття заходів щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. 

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року у задоволені подання - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених нею дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу, однак не містять доказів про вчинення боржником або її представником саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї державним виконавцем у зв`язку з примусовим виконання рішення суду. Будь-яких доказів ігнорування боржником викликів державного виконавця, тощо, суду не надано. Посилання державним виконавцем на оскарження боржником або її представником ухвалених щодо неї рішень є свідченням користування правами, встановленими законом для учасника виконавчого провадження, а не підтвердженням ухилення боржника від виконання судового рішення. Крім того суду, на час розгляду подання, не представлена будь-яка інформація стосовно перетину державного кордону України боржником, що могло б свідчити про ухилення останньої від виконання зобов`язань шляхом виїзду за кордон, а також належних даних про документування боржника паспортним документом та закордонним паспортом, з якого б вбачалося громадянином якої держави на даний час є боржник, що має суттєве значення для застосування зазначених у поданні заходів. Отже, автором подання не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по виконанню рішення суду, її наміру ухилитися від виконання покладених на неї зобов`язань та переховування від виконавчих органів, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_2  – ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та постановити нову, якою задовольнити подання державного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що станом на 12.08.2019 року боржнику - ОСОБА_1 вже було відомо про наявність заочного рішення, що воно набрало законної сили та відкрито виконавче провадження. Однак боржник не зверталась до стягувача, до державного виконавця та не вчиняла ніяких дій для погашення заборгованості та виконання рішення суду, тобто здійснила ухилення від виконання зобов`язань. В матеріалах справи містяться інформаційні листи надані державною прикордонною службою України, де зазначені регулярні перетини боржника через кордон України.

Аргументи інших учасників справи

Представником ОСОБА_1 – ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, в якій він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, апеляційна скарга не містить доводів, які б були підставою для її скасування. Зазначає, що ОСОБА_8 доходів не отримує, в тому числі пенсію, за трудовим чи цивільно-правовим договором не працює, має банківський рахунок у AT «Полтава-банк», на який накладено арешт та частково стягнуті кошти у розмірі 2 967,46 грн, нерухомого та рухомого майна на яке можливо було звернути стягнення не має. Обізнаність особи про наявність судового рішення щодо неї не може слугувати доказом про ухилення від виконання зобов`язань цією особою, якщо у неї не має реальних можливостей для виконання рішення у повному обсязі.

Старшим державним виконавцем ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції надані пояснення, в яких вона зазначає, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення, оскільки це найдієвіший механізм спонукати боржника почати виконувати свої зобов`язання за судовим рішенням. Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, означає дії чи бездіяльність особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні боржником зазначених обов`язків. 

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2016 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про зобов`язання виконати мирову угоду задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виконати мирову угоду від 17 березня 2014 року, яка затверджена ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2014 року у справі № 642/11526/613-ц та стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 928 200,00 гривень, що є еквівалентом 35 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 судові витрати 487,20 грн – по 243,60 грн. з кожного (т.1 а.с.133-138).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.07.2016 року внесено виправлення в резолютивну частину заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2016 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про зобов`язання виконати мирову угоду. Третій абзац резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати 487,20 грн – по 243,60 грн з кожного». В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2016   року залишено без змін.

На підставі вищевказаного рішення суду, представнику позивача 09.12.2016 року видано виконавчі листи.

Постановою головного державного Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ступіна В.В. від 09.09.2019 року відкрито виконавче провадження №59982456 з примусового виконання виконавчого листа №639/10259/15-ц від 30.01.2016 року, виданого Жовтневим районним судом міста Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 928 200,00 грн, що є еквівалентом 35 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ. За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 107).

Постановою головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ступіна В.В. від 09.09.2019 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 92 820,00 грн (т. 2 а.с. 108). 

Зі списку вихідних рекомендованих листів Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області та списку групових поштових повідомлень № НОМЕР_4 , державним виконавцем Ступіним В.В. 13.09.2019 року на адресу боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 був надісланий лист, однак не вбачається який саме документ приватний виконавець направляв на адресу боржника. 

Згідно з відповідями ДФС України від 09.09.2019 року Пенсійного фонду України від 09.09.2019 року, боржник ОСОБА_1 доходів не отримує, має рахунок в банківській установі АТ «Полтава-Банк», відсутні будь-які дані про останнє місце роботи боржника ОСОБА_1 , пенсію не отримує, за трудовим чи цивільно-правовим договором не працює (т. 2 а.с. 110-111).

Як вбачається з витягу-довідки АРМ «Виконавець» від 10.09.2019 року за боржником ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані (т. 2 а.с. 112).

Відповідно до витягу з АТ «Укрпошта» вказаний лист надійшов на сортувальний центр 13.09.2019 року та відправлення було вручено 17.10.2019 року представнику за довіреністю.

З матеріалів подання також вбачається, що 03.12.2019 року постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення виконавчого збору було отримано представником ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , копію довіреності якого надано державним виконавцем суду в судовому засіданні для огляду. 

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.11.2019 року №190860964, за боржником ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна не зареєстровано (т. 2 а.с. 113).

Згідно з Інформаційною довідкою Єдиного реєстру боржників від 05.12.2019 року відносно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знайдено наступні виконавчі провадження №56594596, яке було відкрито 15.06.2018 року та має статус – завершено та виконавче провадження №59982456, яке відкрито 09.09.2019 року (т. 2 а.с. 116-118).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру територіальної громади міста Харкова від 05.12.2019 року (т. 2 а.с. 115).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.5 ч.1, 2  ст.6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань. При цьому паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частиною 3 ст. 441 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом норми п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Враховуючи гарантії, передбачені ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини та відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, обмеження свободи пересування має буди пропорційним, тобто державний виконавець має довести суду, що за існуючих у державного виконавця повноваженнях неможливо забезпечити реальне виконання рішення суду за рахунок менш обтяжливого зобов`язання, без обмеження основоположного та конституційного права боржника на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, наприклад - звернення стягнення на грошові кошти, рухоме майно.

Для позитивного вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно з вказаними нормами законів необхідними елементами є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових державних рішень та гарантій на вільне пересування особи.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини»,§ 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 р. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)».

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було згідно з законом та виправданим у світлі обставин справи, тобто застосовуватися з легітимною метою та пропорційно цієї меті.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що державним виконавцем не доведено ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань та не надано доказів на підтвердження того факту, що обмеження ОСОБА_1 у виїзді за кордон позитивно вплине на виконання нею зобов`язань по сплаті боргу.

Після скасування постановою Харківського апеляційного суду від 26.09.2019 ухвали суду від 7.11.2018 і звернення повторно державного виконавця з поданням матеріали справи не містять доказів навмисного чи іншого свідомого невиконання ОСОБА_1 обов`язків у виконавчому провадженні. Не підтверджено доказами, що ОСОБА_1 має всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від неї об`єктивні обставини виконати цей обов`язок, проте вона не ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

Державним виконавцем не було враховано обставини, які судом апеляційної інстанції були зазначені як підстава для скасування раніше винесеної ухвали про обмеження у виїзді боржника і не були вони спростовані при повторному зверненні з поданням.

Посилання державного виконавця на той факт, що раніше боржник не отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження і їй можливо було невідомо про його наявність, а після повторного звернення з поданням вона отримала таку постанову і їй вже відомо про необхідність виконання рішення суду, але вона не вживає заходів до погашення боргу, судова колегія не приймає, оскільки факт обізнаності про наявність боргу не може вважатись доказом ухилення від його виплати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права підстав для задоволення апеляційної скарги – не має.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу   представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Головуючий                                                                 С.С. Кругова

Судді                                                                         О.В. Маміна

                                                                       Н.П. Пилипчук

повний текст постанови складено 4 червня 2020 року