Постанова
Іменем України 

25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 638/10868/15-ц
провадження № 61-27982св18
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Рассвет»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року у складі судді Рибальченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Піддубного Р. М., 

ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Рассвет» (далі - ТОВ «Агрофірма «Рассвет») про стягнення заборгованості.
 
Уточнена позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 укладений договір № 406 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлювальної), відповідно до умов якого у період з 16 липня 2008 року до 05 вересня 2008 року банк, за наявності вільних кредитних ресурсів, зобов`язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) у рамках невідновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 200 000 доларів США, а позивальник зобов`язується повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів, у розмірі сум погашення, а також інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту, але у будь-якому випадку в термін не пізніше 05 вересня 2008 року, та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 18,5 % річних на визначених договором умовах.
На забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором, 21 липня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Агрофірма «Рассвет» укладений договір поруки № 406/1, згідно із яким поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 16 липня 2008 року № 406. Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення боржником зобов`язань за кредитним договором, зокрема, повернення кредиту в розмірі 200 000 доларів США (ліміт) у строк до 05 вересня 2008 року, сплату процентів за користування кредитом за ставкою 18,5 % річних, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів за повернення кредиту, сплату збитків кредитора у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором.
ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим за період з 05 червня 2012 року до 04 червня 2015 року утворилася заборгованість за простроченими процентами у розмірі 57 900,66 доларів США, що в еквіваленті 1 216 707 грн 85 коп., та пеня за прострочення сплати процентів за цей же період у розмірі 578 583 грн 95 коп., що разом становить 1 795 291 грн 80 коп.
Ураховуючи викладене, ПАТ «Банк Золоті Ворота » просило суд стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Рассвет» на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованість за кредитним договором від 16 липня 2008 року № 406 станом на 05 червня 2015 року в розмірі 1 795 291 грн 80 коп.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 відмовлено.
Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ТОВ «Агрофірма «Рассвет» про стягнення заборгованості закрито.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за період з 05 червня 2012 року до 04 червня 2015 року. Однак відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, наданий позивачем, у терміни, встановлені графіком платежів, у розрізі сум погашення, а також інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту, але у будь-якому випадку в термін не пізніше 05 вересня 2008 року, а позов пред`явлено позивачем до суду 10 червня 2015 року, тобто більше, ніж через три роки після спливу позовної давності.
Таким чином, право ПАТ «Банк Золоті Ворота» було порушено, проте воно не підлягає судовому захисту в зв`язку з пропуском строку позовної давності, про який було заявлено відповідачем.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Золоті Ворота» відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року залишено без змін, оскільки апеляційна скарга є безпідставною.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк Золоті Ворота», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просило скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішень суди попередніх інстанцій не звернули увагу на пункт 6.2 кредитного договору, відповідно до якого кредитний договір діє до повного виконання його сторонами своїх зобов`язань за ним. Таким чином, отримавши від банку кредит, позичальник погодився, що у випадку неповернення його у визначений у договорі строк (05 вересня 2008 року) його зобов`язання зі щомісячної сплати процентів за фактичне користування коштами банку не припиняється.
Також прострочені проценти за кредитом, нараховані після настання строку повернення кредиту, не мають визначеного терміну їх повернення, оскільки їх сплата залежить від волі позичальника. Таке порушення зобов`язання зі сплати процентів має триваючий характер.
Те саме стосується і пені, нарахованої від гривневого еквіваленту простроченої заборгованості за кожний день прострочення в межах збільшеного за згодою сторін трирічного строку позовної давності.
Отже, позивач вправі звернутися до суду з позовом про стягнення процентів навіть через 30 років після настання терміну повернення кредиту, але в межах останніх трьох років, що передують даті звернення до суду, оскільки проценти нараховуються на залишок тіла кредиту, а його розмір не збільшується з часом.
 
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційної інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ТОВ «Агрофірма «Рассвет» не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Банк Золоті Ворота» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року і витребувано із Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу № 638/10868/15-ц.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року цивільну справу № 638/10868/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
16 липня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 укладений договір № 406 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлювальної), відповідно до умов якого у період з 16 липня 2008 року до 05 вересня 2008 року банк, за наявності вільних кредитних ресурсів зобов`язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) у рамках невідновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 200 000 доларів США, а позивальник зобов`язується повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів у розмірі сум погашення, а також інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту, але у будь-якому випадку в термін не пізніше 05 вересня 2008 року та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 18,5 % річних на визначених договором умовах.
 
Відповідно до пункту 3.2 цього договору за користування кредитом банк нараховує проценти на рахунок № НОМЕР_1 , а позичальник у строк до 25 числа (включно) кожного поточного місяця (включаючи місяць надання кредиту, якщо кредит було надано до 20 числа включно), а також на день закінчення строку дії договору, сплачує проценти банку за період з 21 числа попереднього місяця (у місяці надання кредиту - з дня фактичного надання кредиту) до 20 числа поточного місяця включно (або до дня, що передує дню повного погашення кредиту) на рахунок № НОМЕР_1 .
 
Згідно із пунктом 5.1.1 кредитного договору у випадку порушення строку повернення кредиту, передбаченого пунктом 1.1 договору, та/або строків сплати процентів, комісійної винагороди позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочення заборгованості за кожен день прострочки на відповідний рахунок. У разі, якщо заборгованість позичальника перед банком виражена у іноземній валюті, - розмір пені розраховується від гривневого еквіваленту заборгованості позичальника, який (еквівалент) розраховується за офіційним курсом Національного банку України гривні до валюти станом на дату розрахунку такої пені. 
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 16 липня 2008 року № 406, укладеним між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 , 21 липня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Агрофірма «Рассвет» укладений договір поруки № 406/1, згідно із яким поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим кредитним договором. Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за порушення боржником зобов`язань за кредитним договором, зокрема, повернення кредиту в розмірі 200 000 доларів США (ліміт) у строк до 05 вересня 2008 року, сплату процентів за користування кредитом за ставкою 18,5 % річних, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів за повернення кредиту, сплату збитків кредитора у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором.
 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором виконував неналежно, у зв`язку з чим за період з 05 червня 2012 року до 04 червня 2015 року утворилася заборгованість за простроченими процентами у розмірі 57 900,66 доларів США, що в еквіваленті 1 216 707 грн 85 коп., та пеня за прострочення процентів за той самий період у розмірі 578 583 грн 95 коп., що в загальній сумі становить 1 795 291 грн 80 коп.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 Цивільного кодексу України).
 
Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Умовами договору від 16 липня 2008 року про надання споживчого кредиту передбачено, що кредит ОСОБА_1 надано на строк до 05 вересня 2008 року. Отже, починаючи з 06 вересня 2008 року відповідач мав обов`язок перед позивачем повернути всю заборгованість за договором.
 
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 06 вересня 2008 року (після спливу визначеного договором строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог банк не заявляв.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки у позивача було відсутнє право стягувати проценти та пеню після закінчення строку дії кредитного договору, то у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.
 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Апеляційний суд вважав такий висновок законим і обґрунтованим, оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності (том 1 а. с. 55) і суд першої інстанції правильно застосував статті 254-267 ЦК України.
 
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.
 
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
 
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 травня 2018 року у справі        № 369/6892/15-ц.
 
У цій справі суди попередніх інстанцій, з огляду на безпідставність позовних вимог неправильно застосували статті 256, 267 ЦК України і необґрунтовано застосували наслідки спливу позовної давності до позовних вимог.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» задовольнити частково.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 скасувати і ухвалити нове рішення. 
 
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити з мотивів, викладених у постанові.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Рассвет» залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова 

                                                                                                                   Б. І. Гулько

                                                                                                                   Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк