ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 р.	Справа № 520/12538/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ехуче Ікечукву Клемент Узо на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.03.20 року по справі № 520/12538/19
за позовом                   Ехуче Ікечукву Клемент Узо  
до                   Державної міграційної служби України,      третя особа                    Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Ехуче Ікечукву Клемент Узо, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 р. № 374-19;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Ехуче Ікечукву Клемент Узо про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Нігерії, де на даний час його життю загрожує небезпека, а існуюча влада не може його захистити. Позивачем вказано, що він має побоювання бути вбитим радикальними мусульманами або стати  жертвою міжплемінних чи міжобщинних сутичок. Зазначив, що він звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 15.11.2019 р. отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №101 від 06.11.2019 р. про відмову відповідно до  ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього закону  відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 р. № 374-19. Зазначене рішення, на думку позивача, є необґрунтованим, незаконним та порушує його права, оскільки Державною міграційною службою України при винесенні оскаржуваних рішень не здійснено належного вивчення матеріалів по його справі та по країні походження.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
У своїх доводах апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позивних вимог є помилковим, так як у позивача наявні обґрунтовані побоювання щодо повернення на батьківщину через його активну участь у Народній демократичній партії, та через його релігійну приналежність до християн. Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи, оскільки значний проміжок часу зі звернення його за захистом пояснюється, здебільшого, його необізнаністю з відповідних юридичних процедур, незнанням української мови та відсутністю грошових коштів для отримання правової допомоги на оплату послуг перекладача.
В свою чергу, відповідачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу, відповідно до якого вбачається, що судом першої інстанції прийнято правомірне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Ехуче Ікечукву Клемент Узо є громадянином Нігерії, прибув в Україну у 1992 році.
08.06.2017 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
15.11.2019 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №101 від 06.11.2019 року про відмову відповідно до  ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього закону  відсутні.
На підставу вказаного повідомлення зазначено рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 р. № 374-19.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх порушених прав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається  Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI  (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно з п. 1  ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до п. 13 ч. 1  ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.
Відповідно до абз.5  ст.6 Закону № 3671-VI  не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7  ст.7 Закону № 3671-VI  до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
З матеріалів справи вбачається, що позивач, Ехуче Ікечукву Клемент Узо, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у Нігерії в м. Ікедуру та є громадянином Нігерії.
У 1991 році позивач здобув середню освіту, після чого біля року на батьківщині професійно грав у футбол, не працював - перебував на утриманні батьків.
В подальшому, позивач для отримання вищої освіти, прибув в Україну у вересні 1992 року. Цього ж року позивач вступив до Харківського державного університету, де навчався  протягом  року на підготовчому факультеті з вивчення російської мови, проте далі навчання не  продовжував.
Під час розгляду справи  встановлено, що вперше позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 24.11.2011 року, але рішенням Державної міграційної служби України від 24.07.2012 №258-12 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач, вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду.
Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2012 року по справі №2а-9538/12/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2013 року, адміністративний позов громадянина Нігерії Ехуче Ікечукву Клемент Узо до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишено без задоволення.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.04.2013 року по справі №2а- 9538/12/2070 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Ехуче Ікечукву Клемент Узо на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2013 року по справі №2а-9538/12/2070 за позовом Ехуче Ікечукву Клемент Узо до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Під час розгляду справи  встановлено, що вдруге позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 25.07.2013 року, але наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 25.07.2013 року №205 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням, подав скаргу на рішення, яку було відхилено рішенням Державної міграційної служби України №34-13 від 17.09.2013 року.
Позивачем зазначене рішення оскаржено до Харківського окружного адміністративного суду.
Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2013 року по справі №820/10129/13-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2014 року, у задоволенні адміністративного позову громадянина Нігерії Ехуче Ікечукву Клемент Узо до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено у повному обсязі.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.03.2014 року по справі №820/10129/13-а відмовлено    у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Громадянина Нігерії Ехуче Ікечукву Клемент Узо на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року у справі за позовом Громадянина Нігерії Ехуче Ікечукву Клемент Узо до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Втретє позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління ДМС України в Харківській області 08.06.2017 року, але наказом Головного управлення ДМС України в Харківській області від 08.06.2017 року №85 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем зазначений наказ оскаржено до Державної міграційної служби України та рішенням Державної міграційної служби України від 10.10.2017 року №97-17 скаргу Ехуче Ікечукву Клемент Узо задоволено.
Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 23.10.2017 №224, було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 29.10.2019 р. № 374-19 відмовлено відповідно до  ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що у зв`язку з відсутністю умов, які передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього закону.
З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 р. № 374-19 прийнято на підставі    висновку    щодо відмови    у визнанні    біженцем    або особою, яка потребує    додаткового    захисту    громадянину Нігерії Ехуче Ікечукву Клемент Узо, затвердженого першим    заступником    начальника   Головного Управління ДМС України в Харківській області 25.09.2019 року.
Зі змісту висновку вбачається, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив побоювання щодо повернення на батьківщину через його активну участь у Народній демократичній партії, та через його релігійну приналежність до християн. При співбесіді    від 15.01.2019 року    повідомив, що на  сьогодні дуже небезпечно  на території Нігерії через    дії    руху «БохоХарам» та «Фулані».
Також позивачем вказано, що він особисто приймав активну участь  у діяльності Народної демократичної партії, так само  як  його  батько, проте в ході співбесід посадовими особами  відповідача було з`ясовано, що визначення заявником  власної політичної діяльності як такої, що може спричинити переслідування, є свідомим перебільшенням. Так, вказано на наявність розбіжностей у повідомлених позивачем  обставинах проведення виборів президента у Нігерії у  1992 році та причетності до них батька. При цьому, жодних доказів або фактів причетності батька до зазначених подій позивач не навів.
В той же час, при першому зверненні позивача, у 2011 році з аналізу документів встановлено також розбіжності у наданій інформації стосовно дати   народження позивача та його  дійсного    ім`я.
З приводу    вказаних    обставин    позивач    на співбесідах повідомляв, що при    виїзді    з Нігерії його    батьком    було    змінено    дату    народження    задля    полегшення    виїзду з країни, оскільки    їхав    позивач    до України    не як    студент, а    на    роботу.
Також судом  зі змісту  висновку  встановлено, що    на    думку    відповідача,    твердження    заявника про  неможливість    повернення    до країни походження через релігійні переконання    з урахуванням загальної ситуації в Нігерії не аргументовані та не  підтверджені, як    і не надано доказів проблем чи переслідувань з    цього    приводу.
Під час проведення співбесід, що відбулись 29.11.2017 року та 15.01.2019 позивачем   повідомлено, що стосовно  нього переслідувань  у зв`язку з релігійними переконаннями не здійснювалось.
За інформацією по країні походження позивача, встановлено, що Федеративна Республіка Нігерія - держава в Західній Африці, межує на заході з Беніном, на півночі - з Нігером, на північному сході - з Чадом, на сході - з Камеруном. Християни становлять 51,З% від 158,2-мільйонного населення Нігерії, мусульман в країні приблизно 45%, вони живуть, головним чином, в північній частині Нігерії. За релігійним складом, половина населення мусульмани (переважно на півночі), інша половина - християни (на півдні). За даними дослідницького центру Pew Research (інформаційний центр, який інформує громадськість про проблеми, відносинах і тенденції, які формують світ. Він проводить опитування громадської думки, демографічні дослідження, аналіз медіа континенту і інші емпіричні дослідження в області соціальних наук): станом на 2010 рік Pew Research повідомляє, що в Нігерії проживає 80,5 млн. християн і 75,7 млн. мусульман, тобто кількість християн з кожним роком поступово збільшується. Нігерія тепер має найбільше християнське населення в Африці, яке включає майже 60 мільйонів протестантів, близько 20 мільйонів католиків і більше 750 000 інших християн. Pew Research  центр зазначив, що число всіх великих християнських груп в Нігерії зросла, починаючи з 1970-х років.
Місто походження позивача, а саме м. Айкдуру, яке у перекладі паспорту зазначено як м. Ікедуру, знаходиться на сході країни, що свідчить про відсутність на даній території мусульмани, які за словами позивача, спричиняють загрозу.
В той же час, позивач на співбесідах 02.12.2011, 29.11.2017 та 17.01.2018  спростував наявність  будь-яких підстав    щодо переслідувань його на  батьківщині, проте під час  співбесіди від    15.01.2019 року позивач вказав    про    небезпеку    його життю від    руху «Боко Харам» та «Фулані».
Аналізуючи інформацію по країні походження щодо діяльності організації «Боко Харам» та «Фулані» судом першої інстанції вірно встановлено, що терористична організація "Боко Харам" діє лише на північному сході та    північному    заході Нігерії, а «Фулані» - на півночі Нігерії та на теперішній час зменшило свою активність, що свідчить про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника в місці постійного проживання, в місті Ікебуруна, на    знаходиться на    сході країни.
В свою чергу, аналізуючи інформацію по країні походження щодо діяльності організації «Боко Харам», колегією суддів встановлено, що «Боко Харам» має досить агресивну політику своєї діяльності, проте держава та міжнародні організації працюють над стабілізацією даної ситуації. Також, за висновками відповідача, позивач зміг би звернутись за захистом до відповідних органів своєї країни у разі існування реальної загрози його життю.
З цих підстав та з урахуванням того, що Ехуче Ікечукву Клемент Узо до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявником не надано належних доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, під час розгляду справи встановлено, що позивач прибув до України у 1992 році з метою навчання та після закінчення підготовчого    курсу    навчання    не    продовжував. В подальшому, позивач    перебував на    території України, проте із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вперше звернувся тільки у    листопаді 2011 року.
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Зважаючи на дату звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17, які, в силу ч. 5  ст. 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у даному випадку законодавчо встановленого критерію для набуття міжнародного захисту особою щодо наявності у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої  статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої  статті 1 Закону № 3671.
Посилання апелянта на відсутність грошових коштів для отримання правової допомоги, не володіння мовами, якими ведеться спілкування в Україні, а також на не обізнаність щодо порядку звернення за захистом в Україні, як на обставини, які перешкоджали йому звернутися з відповідною заявою до міграційних органів при прибутті в Україну, колегія суддів, з огляду на дату звернення позивача до міграційної служби з заявою про надання статусу біженця, а також відсутність будь-яких доказів вчинення позивачем спроб звернутися до державних органів України з метою отримання додаткового захисту раніше, вважає такими, що не спростовують правомірних висновків відповідача при прийнятті оскаржуваного наказу.
Констатуючи необґрунтованість інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя. Зокрема, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
За змістом частини першої  статті 316 КАС  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.  
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ехуче Ікечукву Клемент Узо залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року по справі № 520/12538/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  09.06.2020 року