Ухвала
Іменем України
 
17 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 531/1079/19
провадження № 61-3271ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року у складі судді Попова М. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 
20 січня 2020 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В. справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
 
Позов мотивував тим, що він з ОСОБА_2 мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але проживають окремо. Дитина проживає з матір`ю та її чоловіком ОСОБА_3 . Батьківство позивача встановлено рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 
25 січня 2018 року. 
 
Посилаючись на те, що відповідачі перешкоджають спілкуванню дитини з рідним біологічним батьком, не виконують рішення суду, яким встановлені рівні права та обов`язки щодо дитини, створюють умови, які унеможливлюють підтримання ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів з дитиною, не реагують на численні попередження, профілактичні бесіди, як місцевої влади так і органів опіки, позивач просив установити порядок участі у вихованні дитини обома батьками відповідно до розпорядження органу опіки і піклування Карлівської районної державної адміністрації Полтавської області та встановити відповідальність сторін за невиконання рішення суду в розмірі 100 000,00 грн з умовою перерахування коштів на рахунок дитини. 
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 
2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Встановлено ОСОБА_1 способи участі у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за згодою та бажанням дитини, з урахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов:
 
- систематичні побачення з сином у перші та треті суботу і неділю місяця з 14:00 години до 18:00 години, як в присутності матері так і за її відсутності, за місцем проживання дитини або батька, а також в місті (селі) та дитячому садочку (школі);
 
- можливість щоденно забирати та приводити сина до та з дитячого садочка (школи), як до місця проживання дитини, так і до місця проживання батька;
 
- спільний відпочинок з сином один раз на рік у літній період (з червня місяця по серпень місяць включно), тривалістю 14 днів;
 
- спільне святкування днів народження близьких родичів (діда, баби, батька), з урахуванням графіка відвідування дитиною дитячого садка або навчання дитини у школі.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо виховання дитини. Відповідачі чинять перешкоди позивачеві у спілкуванні з дитиною, що дає йому право звернутися до суду 
з позовом про усунення цих перешкод, визначив спосіб участі батька 
ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом систематичних побачень, спільного відпочинку та відвідування дитиною місця проживання батька з урахуванням інтересів дитини.Факти аморальної поведінки відповідачів, неналежних умов утримання дитини в їх будинку, безвідповідального ставлення матері до виконання батьківських обов`язків та збереження здоров`я дитини, зловживання батьківськими правами, на які посилався позивач, не знайшли підтвердження належними та допустимими доказами. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 у якій він просив скасувати рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2020 року касаційну скаргу було залишено без руху, надано заявнику строк до 20 березня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали для подання касаційної скарги у новій редакції відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у новій редакції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували закріплений у чинному сімейному законодавстві та у практиці Європейського суду з прав людини принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, та допустили значне зменшення обсягу прав батька, порівняно з правами матері щодо участі їх у вихованні спільної дитини. Визначаючи спосіб участі батька у вихованні сина, суди не звернули увагу, що позивач має можливості для організації якісного та цікавого дозвілля малолітнього сина ОСОБА_6 , безпідставно не взяли до уваги висновок органу опіки і піклування Карлівської районної державної адміністрації Полтавської області, а тому зазначені судові рішення порушують принцип найкращого забезпечення інтересів дитини.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, а також на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц та від 28 січня 2019 року у справі 619/3051/17.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
 
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
 
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
 
За змістом частини четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Визначаючи спосіб участі позивача у вихованні малолітнього сина ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних побачень батька з сином у перші та треті суботу і неділю місяця з 14:00 години до 18:00 години, як в присутності матері так і за її відсутності, за місцем проживання дитини або батька, а також в місті (селі) та дитячому садочку (школі); надання можливості щоденно забирати та приводити сина до та з дитячого садочка (школи), як до місця проживання дитини так і до місця проживання батька; спільний відпочинок з сином один раз на рік у літній період (з червня місяця по серпень місяць включно), тривалістю 14 днів; спільне святкування днів народження близьких родичів (діда, баби, батька), з урахуванням графіка відвідування дитиною дитячого садка або навчання у школі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, урахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім інтереси дитини. 
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки висновку органу опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації є безпідставними, оскільки суди дослідили зазначені висновки, однак установивши, що визначені способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_6 та спілкуванні з ним, шляхом періодичного проживання дитини по два тижні на місяць, в одного, а потім в іншого з батьків, орган опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації належним чином не мотивував, не з`ясував, як це вплине на психологічний та емоційний стан дитини, суди обгрунтовано не взяли його до уваги.
 
Посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, у даному конкретному випадку не мають правового значення для вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки наявність зазначених обставин є підставою для відкриття касаційного провадження у категорії малозначних справ, до якої ця справа не належить.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц є неспроможними, оскільки предметом спору у зазначеній справі було розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
 
Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі 
№ 619/3051/17щодо права батька на участь у вихованні малолітнього сина без присутності матері чи інших осіб є безпідставними, з огляду на те, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року, ОСОБА_1 визначено способи участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом систематичних побачень, як у присутності матері так і за її відсутності, спільного відпочинку та відвідування дитиною місця проживання батька, тобто права батька щодо участі у вихованні дитини не обмежено, що не суперечить, а навпаки узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у зазначеній постанові. 
 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
 
Аналізуючи наведене, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки апеляційного суду, який їх обгрунтовано спростував. Судами не встановлено факту аморальної поведінки відповідачів, неналежних умов утримання дитини в їх будинку, безвідповідального ставлення матері до виконання батьківських обов`язків та збереження здоров`я дитини, зловживання батьківськими правами, на які посилався позивач.
 
Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судове рішення, які не суперечать усталеній судовій практиці, щодо застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зокрема висновкам викладеним у Постановах Верховного Суду від 28 січня 
2019 року у справі № 619/3051/17, від 27 грудня 2019 року у справі 766/17327/16-ц та від 15 квітня 2020 року у справі № 550/1201/16-ц.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 
25 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак