ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
13 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 347/2425/15
провадження № 61-33688св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Косівської районної державної адміністрації; Орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Крилюк М. І., та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Максюти І. О., Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя.
 
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та позовні вимоги про поділ майна подружжя роз`єднано в різні провадження.
 
Позовні вимоги про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини обґрунтовані тим, що сторони разом проживали з 2004 року спочатку без реєстрації шлюбу, а з 9 листопада 2007 року - у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 З 2008 року відносини у сім`ї стали погіршуватись, а у липні 2015 року позивач змушена була повернутись проживати до батьків.
 
Посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, а збереження сім`ї неможливе, оскільки суперечить її інтересам, позивач просила розірвати шлюб, зареєстрований 9 листопада 2007 року між нею та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 162.
 
Також ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з нею, оскільки відповідач не дозволив їй забрати сина та забороняє з ним спілкуватись, налаштовуючи його проти матері.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Шлюб, зареєстрований 9 листопада 2007 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 162, розірвано. 
 
Місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом з батьком ОСОБА_2 .
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходив із того, що сторони не проживають разом, шлюбні відносини між ними припиненні і збереження шлюбу не відповідає їхнім інтересам.
У частині визначення місця проживання дитини рішення суду мотивоване тим, що проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком відповідатиме максимальному забезпеченню його інтересів. При цьому суд урахував думку дитини щодо її проживання саме із батьком, прихильне ставлення дитини до батька та забезпечення  батьком необхідних умов для проживання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року в частині визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини ухваленні з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
 
Зокрема, заявник указує на те, що висновок судів попередніх інстанцій про доцільність проживання дитини з батьком за відсутності виключних обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, суперечить принципу 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року. 
 
Також ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду суперечить висновку комісії з питань захисту прав дитини Косівської районної державної адміністрації від  6 серпня 2015 року № 36/08-15 та рішенню органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 08 квітня 2016 року № 24, у яких йдеться про недоцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із батьком. 
 
Посилаючись на викладені обставини, просить касаційну скаргу задовольнити.
 
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року в частині позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядається.
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У 2018 році справу передано до Верховного Суду.
 
Заперечення на касаційну скаргу не надходило.
 
Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 9 листопада 2007 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є сторони у справі. 
 
З липня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають окремо. Сторони працевлаштовані, мають стабільний дохід, за місцем роботи та проживання характеризуються позитивно. Ні позивач, ні відповідач на обліку у нарколога  та психотерапевта не перебувають.
 
Згідно із довідкою виконавчого комітету Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області від 23 липня 2015 року № 2267  ОСОБА_1 зареєстрована і фактично проживає у АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстровані її син ОСОБА_3 , батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і її брат ОСОБА_6  
 
31 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до комісії з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області із клопотанням надати висновок про можливість проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із нею за вказаною адресою.
 
Відповідно до висновку від 6 серпня 2015 року № 36/08-15 комісія з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області вирішила, що проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 є можливим.
 
За результатами обстеження умов проживання батьків дитини ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 (місце проживання діда дитини, батька відповідача) та по АДРЕСА_1 (місце проживання позивача), відображеними у відповідних актах від 1 лютого 2016 року та від 3 лютого 2016 року, встановлено, що умови для проживання дитини, її розвитку та навчання за вказаними адресами є задовільними. 
 
Також установлено, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_2 у АДРЕСА_3 , де створені задовільні умови проживання. Дитина має окрему кімнату, все необхідне для навчання і відпочинку.
 
З акта обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_3 від 1 березня 2016 року, складеного соціальним педагогом ОСОБА_7 спільно з класним керівником ОСОБА_8 у присутності батька ОСОБА_2 , суди встановили, що умови проживання дитини у АДРЕСА_3 , задовільні. Дитина має все необхідне для навчання та відпочинку.
 
1 березня 2016 року шкільним психологом ОСОБА_9 у присутності батьків, соціального педагога та директора школи проведено психологічне обстеження та індивідуальну бесіду з ОСОБА_3 , за результатами яких встановлено, що дитина більш схильна до проживання із батьком, про що складено відповідну довідку.
 
Відповідно до наданої Івано-Франківською загальноосвітньою школою-садком І ступеня № 6 Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області (далі - Івано-Франківська ЗОШС І ступеня № 6) інформації від 9 березня 2016 року № 17 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учнем 2-Б класу та навчається у школі з 1 вересня 2014 року.
 
Із інформації про участь батьків у вихованні ОСОБА_3 , отриманої з Івано-Франківської ЗОШС І ступеня № 6, суди встановили, що мати дитини з першого класу брала активну участь у житті школи, цікавилася навчанням сина, завжди відгукувалась на звернення батьківського комітету щодо організації свят, навчальних екскурсій, прибирання класної кімнати, тоді як батько за час навчання хлопчика у першому класі жодного разу в школі не був, почав відвідувати батьківські збори та цікавитися навчанням сина у другому класі разом із дружиною.
 
Також установлено, що з 26 вересня 2014 року ОСОБА_3 відвідує заняття  в технічній студії «Винахідник», з 25 жовтня 2014 року відвідує басейн для проведення занять з плавання, а з 10 вересня 2015 року - секцію з міні-футболу дитячо-юнацької спортивної школи «Ураган». Вказані заняття ОСОБА_3 відвідує разом з батьком, що підтверджується відповідними довідками.
 
Згідно з протоколом індивідуального діагностичного обстеження від 16 березня 2017 року, складеним практичним дитячим психологом Волощук І. Р. у присутності батька дитина почуває себе вільно, спокійно, комфортно. Загальний психологічний стан дитини визначається як позитивний, врівноважений та впорядкований. Дитина почувається як активна, самостійна, самосвідома особистість. За результатами обстеження жодного психологічного тиску на дитину з боку батька не виявлено, а також насильницького нав`язування думок щодо сприйняття матері.
 
З виписки з медичної амбулаторної карти дитини Івано-Франківської міської центральної клінічної лікарні від 22 березня 2016 року суди встановили, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в дитячій поліклініці з часу народження, на прийом до лікаря з дитиною приходить батько, рекомендації лікаря виконує (а.с. 152, 152-зворот, том 1).
 
23 березня 2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яка виконує функції органу опіки та піклування, комісією прийнято рішення рекомендувати виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради надати Косівському районному суду Івано-Франківської області висновок про недоцільність проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 та про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 .  
 
З пояснень дитини судами встановлено, що ОСОБА_3 більш прихильний до батька, ніж до матері та бажає проживати разом з батьком за своїм постійним місцем проживання.
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
 
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
 
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини  Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. 
 
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України 27 лютого 1991 року.
 
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
 
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
 
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
 
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
 
Тому в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди встановили, що дитина постійно проживає з батьком у квартирі АДРЕСА_4 , дитина більш прихильна до батька, ніж до матері та висловила бажання проживати разом з батьком за своїм постійним місцем проживання. Суди попередніх інстанцій, урахувавши думку дитини, дійшли обґрунтованого висновку про те, що проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком відповідатиме якнайкращому забезпеченню його інтересів. 
 
При цьому суди попередніх інстанцій не погодились з висновками органів опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю, правильно вказавши на їх недостатню обґрунтованість та суперечність інтересам дитини. 
 
Колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що висновок судів попередніх інстанцій про доцільність проживання дитини з батьком за відсутності виключних обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, суперечить принципу 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20  листопада 1959 року. 
 
Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України та носить рекомендаційний характер.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та неправильного розуміння заявником вимог чинного законодавства (власного тлумачення характеру спірних правовідносин). Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Оскаржувані судові рішення у частині визначення місця проживання дитини відповідають критерію обґрунтованості.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII судове рішення у вказаній частині підлягає обов`язковому скасуванню касаційним судом не встановлено.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у частині визначення місця проживання дитини, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року у вказаній частині без змін.

Щодо судових витрат 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтями 401 і 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2017 року у частині визначення місця проживання дитини залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:	С. О. Карпенко	
 	 	
 	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	М. Ю. Тітов