Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
місто Київ
 
справа № 521/19896/15-ц
провадження № 61-48808св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у складі судді Поліщук І. О. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 лютого 2014 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з ОСОБА_1 договір про фінансовий лізинг № 00009520, відповідно до якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб Audi A6, 2, 8 FSI, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 (далі - автомобіль), а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів, відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору, на загальну суму, що еквівалентна 59 568, 00 дол. США, не враховуючи авансового платежу на суму, що еквівалентна 26 805, 60 дол. США. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків заборгованість відповідача перед ТОВ «Порше Лізинг Україна» становить 595 381, 29 грн, з яких: матеріальні витрати (прямі збитки) - 25 050, 00 грн; упущена вигода у вигляді щомісячних платежів за фактичний час користування об`єктом лізингу - 118 948, 20 грн; упущена вигода у вигляді невиплачених процентів та комісії за лізинговими платежами - 451 383, 09 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволені якого необхідно відмовити. Звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року № 00009520; просив застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді повернення сторонами переданого на виконання недійсного договору (реституція), а саме, стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 531 857, 04 грн. 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 14 лютого 2014 року між сторонами укладено договір про фінансовий лізинг № 00009520, на виконання якого ОСОБА_1 сплачено 536 631, 68 грн, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за договором фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року станом на 19 січня 2016 року. Зазначений договір укладений із порушенням вимог чинного законодавства, отже, має бути визнаний недійсним.
Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 14 лютого 2014 року № 00009520, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг, у розмірі 531 857, 04 грн.
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у первісному позові обґрунтовувалося тим, що вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» є необґрунтованими. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції керувався тим, що спірний договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін. Суд, проаналізувавши документи, надані ТОВ «Порше лізинг Україна», дійшов переконання, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці й позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв`язку з цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, враховуючи, що правовідносини полягали у користуванні транспортним засобом, який, у свою чергу, підлягає фізичному зносу та знеціненню, повертаючи сторони у первісний стан, має бути врахована сума, на яку транспортний засіб знецінено за час перебування його у користуванні. Матеріалами справи підтверджено, що вартість транспортного засобу станом на момент укладення договору складала еквівалент 59 568, 00 дол. США. ОСОБА_1 сплачено ТОВ «Порше Лізинг Україна» грошові кошти, що складають еквівалент 53 832, 29 дол. США. Суд визначив ціну транспортного засобу із публічно доступних джерел, згідно з якими середня ринкова пропозиція щодо купівлі аналогічного транспортного засобу станом на час вирішення спору становить 25 500, 00 дол. США. Таким чином, ТОВ «Порше Лізинг Україна» внаслідок повернення транспортного засобу в цілому отримали грошову суму, еквівалентну 79 332, 29 дол. США, що складається із вартості транспортного засобу (25 500, 00 дол. США) та грошових коштів, фактично сплачених ОСОБА_1 (53 832, 29 дол. США). Отже, з урахуванням того, що вартість транспортного засобу станом на момент придбання складала еквівалент 59 568, 00 дол. США, грошові кошти, отримані ТОВ «Порше Лізинг Україна» понад вартість транспортного засобу, складають еквівалент 19 764, 29 дол. США у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у порядку реституції.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновками суду про відмову у первісному позові та задоволення зустрічного позову. Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2018 року, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання через зайнятість в іншому судовому провадженні. Окрім наведеного, судами не враховано, що спірний договір не посвідчений нотаріально, отже він є нікчемним, а тому суди дійшли необґрунтованих висновків про можливість визнання цього договору недійсним. Також суди дійшли необґрунтованих висновків, що під час укладення цього договору сторонами порушений принцип добросовісності і умови цього договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Також суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо застосування реституції, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18).
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року відкрито касаційнепровадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності 
Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статтях 213 ЦПК України 2004 року, 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 лютого 2014 року укладений письмовий без нотаріального посвідчення договір про фінансовий лізинг № 00009520, відповідно до якого товариство зобов`язалося передати у розпорядження ОСОБА_1 об`єкт лізингу, автомобіль, а відповідач зобов`язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною товариством.
На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_1 сплатив 257 299, 67 грн (еквівалент 26 805, 60 дол. США), а ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало йому автомобіль за актом прийому-передачі.
Згідно з розрахунком ТОВ «Порше Лізинг Україна» станом на час подання позову сума зі сплати щомісячних платежів за частину червня, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2015 року становила 118 948, 20 грн.
03 квітня 2015 року лізингодавець направив на адресу лізингоодержувача перше нагадування про несплату платежів, 20 квітня 2015 року - друге нагадування про несплату, 05 травня 2015 року та 19 травня 2015 року - третє нагадування про несплату.
19 травня 2015 року ОСОБА_1 направлена вимога про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 74 499, 38 грн, з них несплачені лізингові платежі - 71 422, 94 грн, штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі - 3 076, 44 грн, протягом трьох днів з дня отримання вимоги.
30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, яким зобов`язано Побережного В. В. повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби від 12 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження, а 06 січня 2016 року у ОСОБА_1 вилучено автомобіль та доставлено на зберігання на спецмайданчик.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Щодо недійсності договору лізингу
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року 
(справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Зазначені положення залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, які під час вирішення спору не звернули увагу на ту обставину, що сторони у справі не виконали вимоги закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення спірного у цій справі договору, що свідчить про його нікчемність. У судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається, а тому вимоги зустрічного позову про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги за первісним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна», які обґрунтовані наявністю між сторонами у справі договірних зобов`язань на підставі нікчемного договору, оскільки нікчемний договір не породжує для його сторін прав і наслідків виконання такого договору.
Щодо застосування реституції
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі описаних правовідносин - ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Порше Лізинг Україна».
Водночас, застосовуючи реституцію, суди першої та апеляційної інстанцій обрахували її розмір з урахуванням відшкодування різниці між вартістю нового автомобіля, який отримував ОСОБА_1 , та дійсною вартістю цього транспортного засобу на момент відшкодування, після його використання.
Верховний Суд не може погодитися із такими з висновками судів, оскільки товариством не доведено підстав для застосування правил абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України щодо відшкодування вартості отриманого автомобіля, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За цим правилом у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Так, під час розгляду справи судами не встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження № 61-34771св18), підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки недійсності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми з урахуванням еквіваленту до долара США станом на день ухвалення рішення.
Верховний Суд не погоджується із такими висновками з огляду на таке.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривні. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривні, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннямидопускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Таким чином, грошовий еквівалент в іноземній валюті застосовується лише тоді, коли його визначено у зобов`язаннідоговором або законом.
Відповідно до пункту 6.3 додатка до договору лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна», відображають справедливу вартість об`єкта лізингу та забезпечують отримання ТОВ «Порше Лізинг Україна» очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну євро/долара США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком, або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку з купівлі та продажу євро/доларів США до української гривні, як буде обрано ТОВ «Порше Лізинг Україна» станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті.
Тобто, умовами договору регулюється грошове зобов`язання щодо сплати лізингоодержувачем грошової суми в еквіваленті 59 568, 00 дол. США - вартості об`єкта лізингу, щомісячного лізингового платежу у розмірі 1 095, 28 дол. США, адміністративного платежу - 893, 52 дол. США, тобто у цьому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті визначений.
Установлення умовами договору вартості об`єкта лізингу в еквіваленті іноземної валюти за домовленістю сторін спрямовано на забезпечення отримання ТОВ «Порше Лізинг Україна» очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну долара США, за яким на встановлену дату укладалася угода.
Натомість, сторонами договору обумовлено, що зобов`язання (зазначені суми в еквіваленті у доларах США) лізингоодержувача на момент доставки об`єкта лізингу будуть виражені у гривнях у акті прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору про фінансовий лізинг, а наступні розрахунки у гривнях будуть здійснюватися лізингодавцем та вказуватися у рахунках, що підлягають оплаті лізингоодержувачем.
Тобто, порядок виконання зобов`язання відповідно до укладеного сторонами договору встановлено у гривнях, у тому числі щомісячні лізингові платежі визначалися у гривні та сплачувалися позивачем саме у гривні, тому підстави для перерахування сплаченої суми в еквівалент іноземної валюти - долар США, та стягнення цієї суми за обмінним курсом станом на момент ухвалення рішення відповідно до правил статті 216 ЦК України відсутні.
Грошові кошти, внесені за нікчемним правочином в національній валюті України - гривні, повертаються в національній валюті в тій же сумі, в якій вони були внесені, оскільки в такому випадку договором встановлено порядок виконання грошового зобов`язання саме у гривні, а також обумовлено порядок визначення платежів за договором щодо об`єкта лізингу, вартість якого встановлена в іноземній валюті.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження 
№ 61-34771св18), підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій і це не заперечувалося сторонами, відповідачем на виконання спірного договору сплачено 536 631, 68 грн.
Проте, враховуючи, що суд обмежений розміром позовних вимог, а відповідач в уточненому зустрічному позові просив стягнути еквівалент 19 764, 29 дол. США, що станом на день ухвалення рішення складає 531 857, 04 грн, Верховний Суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та збільшити суму стягнення сплачених відповідачем на виконання такого договору до 536 631, 68 грн.
Стосовно доводів про порушення апеляційним судом норм процесуального права Верховний Суд визнає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Отже клопотання сторони є підставою для відкладення розгляду справи тільки у випадку визнання судом поважними причин неявки.
При цьому, відповідно до матеріалів справи позивач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, а неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд не може погодитись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення зустрічного позову, оскільки вони ухвалені із порушенням вимог процесуального права та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання та додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору із ухваленням нового рішення про відмову у позові у цій частині та зміни мотивів рішення у частині задоволення позову про стягнення з позивача на користь відповідача сплачених ним грошових коштів на виконання умов нікчемного договору. 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Розподіл судових витрат
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з положенням пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення скасуванню в частині вирішення немайнової вимоги, то сплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 704, 00 грн та касаційної скарги - 1 280, 00 грн підлягає компенсації ТОВ «Порше Лізинг Україна» за рахунок держави, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як споживач.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у частині задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у частині задоволення зустрічного позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 531 857, 04 грн, змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 1 984, 00 грн компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко