Дата документу 04.03.2020 Справа № 313/1118/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №313/1118/19                    Головуючий у 1 інстанції Кравцов С.О.
Провадження № 22-ц/807/1211/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
04 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до селянського (фермерського) господарства «Яковлєва», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди завданої внаслідок ДТП,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СФГ «Яковлєва», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди завданої внаслідок ДТП.
В обґрунтування позову зазначав, що 18 вересня 2016 року о 09 год. 35 хв. в смт. Веселе Веселівського району Запорізької області по вул. Пушкіна з боку м. Мелітополь водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом: автомобілем марки "Shкoda Octayia", номерний знак НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки "Mitsubishi L-200", номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є СФГ «Яковлєва», під керуванням водія ОСОБА_2 . В наслідок ДТП обидва автомобіля отримали механічні пошкодження.
По даному факту, Веселівським ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізької області було проведене досудове розслідування, яке внесено до ЄРДР за №12016080200000325 від 18.09.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч1 ст.286 КК України. Постановою від 07.02.2018р. кримінальне провадження було закрите в у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення.
Відносно ОСОБА_1 був складений адміністративний матеріал, який був розглянутий Веселівським районним судом Запорізької області, за наслідками якого ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що підтверджується копією постанови від 02.03.2018 року по справі №313/243/18.?
У жовтні 2018р. СФГ «Яковлєва» звернулось до Веселівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
31 жовтня 2018р. Веселівським районним судом Запорізької області була винесена ухвала про відкриття провадження у справі №313/1332/18.
Як зазначає позивач, що під час проведення підготовчого провадження у справі №313/243/18. з`ясувалось, що за клопотанням досудових органів була проведена судова автотехнічна експертиза № 19-130 від 25.10.2017р., згідно якої встановлене, що дії водія автомобіля «Skoda Oktavia.» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 не відповідають вимогам п.п.11.3.,10.1 Правил дорожнього руху України, а водія ОСОБА_2 не відповідають вимогам п.п.12.4., 12.9 Правил дорожнього руху України.
Однак, з невідомих підстав відносно іншого водія ОСОБА_2 , адміністративний матеріал не складався.
Не зважаючи на притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, з судової автотехнічної експертизи № 19-130 від 25.10.2017р., вбачається обопільна вина обох водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.
В наслідок ДТП, яке сталося в тому числі, через противоправні дії водія ОСОБА_2 , належний ОСОБА_1 автомобіль отримав механічні пошкодження, що спричинило йому матеріальну шкоду.
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №89 від 22.07,2019р. вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Oktavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 становіть 367055,24грн., що перевищує ринкову вартість транспортного засобу, яка становіть 160942,82грн., тому вартість матеріального збитку, нанесеного ОСОБА_1 складає 160942,82грн.
Крім того, як зазначає позивач ним були понесені витрати пов`язані з проведенням експертного авто товарознавчого дослідження в розмірі 3800,00грн., що підтверджується копією відповідної квитанції.
Таким чином, на час пред`явлення цього позову, сума матеріальної шкоди завданої протиправними діями ОСОБА_2 становіть 160942,82 грн., яку повинен відшкодувати відповідач, оскільки знаходиться в трудових стосунках з СФГ «Яковлєва», що підтверджується копією наказу №5К від 31.07.2012р.
Просив суд стягнути з СФГ «Яковлєва» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 160 942,82 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1799,80 грн. та витрат на проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 3800 грн.
Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
СФГ «Яковлєва» надало суло суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Судом  встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  18 вересня 2016 року о 09 годині 35 хвилин в смт. Веселе Веселівського району Запорізької області по вул. Пушкіна з боку м. Мелітополь водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом: автомобілем марки "ShKoda Octayia", номерний знак НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки "Mitsubishi L-200", номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є СФГ «Яковлєва», під керуванням водія ОСОБА_2 . В наслідок ДТП обидва автомобіля отримали механічні пошкодження.
Веселівським ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізької області було проведене досудове розслідування, яке внесено до ЄРДР за №12016080200000325 від 18.09.2016р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Постановою Веселівським ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізької області від 07.02.2018р. кримінальне провадження було закрите в у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення.
Постановою Веселівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.?
Разом з тим, встановлено, що у жовтні 2018р. СФГ «Яковлєва» звернулось до Веселівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.
Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом СФГ «Яковлєва» до ОСОБА_1 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (№313/243/18).
В позовній заяві позивач вказує на те, що під час проведення підготовчого провадження у справі №313/243/18 з`ясувалось, що за клопотання досудових органів була проведена судова автотехнічна експертиза № 19-130 від 25.10.2017р., згідно якої встановлено, що дії водія автомобіля «Skoda Oktavia.» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 не відповідають вимогам п.п.11.3.,10.1 Правил дорожнього руху України, а водія ОСОБА_2 не відповідають вимогам п.п.12.4., 12.9 Правил дорожнього руху України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відносно іншого водія ОСОБА_2 , адміністративний матеріал не складався.
ОСОБА_1 не оскаржував прийняті рішення, слідчого, судді, зазначені постанови та рішення набрали законної сили.
Посилання скаржника на висновок експерта №19-130 від 25.10.2017 р. по судовій автотехнічній експертизі суд першої інстанції обґрунтовано визнав не належним та не допустимим доказом винуватості відповідача, оскільки вина водія ОСОБА_2 не доведена рішенням суду, по кримінальному провадженню №12016080200000325, внесеному в ЄРДР 18.09.2016 р., виключно в межах якого і проводилась зазначена скаржником експертиза.
З матеріалів справи вбачається, що постановою від 07.02.2018р. кримінальне провадження було закрите в у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення. 
При закритті кримінального провадження сторонам надавалась можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження. 
Суд першої інстанції обґрунтовано не визнав належним та допустимим доказом висновок авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості збитку, завданого власнику КТЗ №89 від 22.07.2019 р., оскільки висновок складено щодо ДТП яке відбулося 19.09.2016 р., а не 18.09.2016 року.
Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно з статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
В пунктах 4, 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.
Із постанови Веселівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 про закриття кримінального та постанови Веселівського районного суду Запорізької області від 02.03.2018 року вбачається, що вина ОСОБА_2 у ДТП не встановлена.
Судові рішення, якими встановлена вина ОСОБА_2 і які набрали законної сили набрало законної сили матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.
Намагання позивача довести вину відповідача у скоєнні зазначеного вище ДТП, за допомогою висновку експерта №19-130 від 25.10.2017 р. є надуманим та не відповідає обставинам справи.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №234/16272/15-ц від 05.09.2019 р. при розгляді справ про відшкодування шкоди завданої під час ДТП за наявності преюдиційного судового рішення та експертного висновку,які протирічать один одному перевага надається рішенню суду.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: