ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2020 року 
м. Чернівці
справа № 717/660/19
провадження 822/193/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.
суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.
секретар Конецька Д.Г.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Телешман О.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1   звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю дружини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 травня 1995 року до моменту розірвання шлюбу - 17 грудня 2014 року. З 01 вересня 2000 подружжя спільно не проживає та з цього часу не веде спільне господарство.
14 жовтня 2006 року позивачем було придбано за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 65.50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м. Дана квартира є об`єктом особистої приватної власності.
Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65.50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м. приватною власністю позивача ОСОБА_1 , оскільки була придбана за її власні кошти та вирішити питання про судові витрати.
Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою в якій просив визнати за ним та за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальної частки квартири загальною площею 67.1 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться на площі АДРЕСА_1 
Вказує, що 14 жовтня 2006 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу, позивач та відповідач придбали на підставі договору купівлі - продажу квартиру, тобто набули у спільну сумісну власність, нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67.10 кв.м. та житловою площею 44.2 кв.м.
Зазначає, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву до суду про розірвання шлюбу, яка підписана нею особисто та яка знаходиться в матеріалах цивільної справи № 717/1937/14-ц зазначила, що з відповідачем вони не проживають та не ведуть спільного господарства з 2013 року, а не так як стверджує представник позивача - з 01 вересня 2000 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання приватною власністю позивача ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65.50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м., відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 , право власності на Ѕ ідеальної частки квартири загальною площею 67.1 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться на площі АДРЕСА_1 
Вирішено питання про судові витрати. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира, яка знаходиться на площі АДРЕСА_1 придбана в період шлюбу є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , а тому їх частки є рівними.
Позивач та її представник в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що позивач ОСОБА_1 придбала спірне майно за кошти, які належали її особисто. Крім того, позивачем не надано доказів, що на час придбання спірного майна між позивачем та відповідачем був встановлений режим окремого проживання подружжя, наслідки якого встановлені ст. 120 СК України. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65,50 кв.м, в тому числі житловою площею 34,50 кв.м. приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки була придбана за власні кошти позивачки.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що майно придбано хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за кошти якого воно було придбане.
Суд надав перевагу показам сина сторін, не взявши до уваги при цьому покази інших свідків, які стверджували, що були свідками скандалів, підтверджували той факт, що сторони не вели спільне господарство та не проживали разом.
Судом першої інстанції не взято до уваги покази свідка ОСОБА_5 , який дав свідчення про те, що часто перевозив позивачці ОСОБА_1 гроші та будівельні матеріали, які остання передавала на Україну. 
При ухваленні рішення судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що у 2006 році не можливо було укласти договір купівлі-продажу квартири без згоди подружжя. Сам по собі факт надання згоди відповідачем на купівлю квартири не може бути підтвердженням факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 
На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 подала відзив.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій.
06 травня 1995 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб.
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. 
14 жовтня 2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І. придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67.10 кв.м. та житловою площею 44.2 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 14 жовтня 2006 року, копією технічного паспорта на квартиру, виготовленого КП «Кельменецьке РБТІ» та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 164886986 від 25 квітня 2019 року, які досліджені судом.
Крім того, з документів, на підставі, яких приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І. було посвідчено договір купівлі - продажу спірної квартири та які досліджено судом (Т.2 а.с.54-65) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 надав нотаріусу відповідну згоду на купівлю позивачем спірної квартири, в якій зазначив, що квартира придбавається за грошові кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (Т.1 а.с.9) реєстрація права власності на спірну квартиру здійснено на ім`я позивача ОСОБА_1 .
Відповідно до висновку про вартість майна від 26 квітня 2019 року (Т.1 а.с.14) вартість спірної квартири становить 436150 гривень.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами належність спірного майна до особистої приватної власності. 
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду, виходячи з наступного.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65,50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м. сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо придбання спірної квартири за особисті кошти, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за її особисті кошти, не довела, що грошові кошти в сумі 37 0000 євро вона сплатила в рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2006 року.
З договору купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого 14 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І. вбачається, що позивач ОСОБА_1 укладала договір за згодою відповідача ОСОБА_2 , про що зазначено в п.6 даного договору і нотаріусом позивачу при укладенні вказаного договору в п.10 роз`яснено зміст ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Крім того, з документів, на підставі яких приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І. було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири та які досліджені судом вбачається, що відповідач ОСОБА_2 надав нотаріусу згоду на купівлю позивачем спірної квартири, в якій зазначив, що квартира придбавається за кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі (т.2 а.с.54-65).
Також із показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що він та його батько-відповідач ОСОБА_2 користувалися спірною квартирою і позивачка не висловлювала заперечень щодо користування даною квартирою відповідачем. В його батьків, до 2013 року, були нормальні сімейні стосунки. Батько здійснював ремонт квартири, а мати передавала із-за кордону кошти та матеріали для ремонту.
Отже, позивач ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири усвідомлювала, що кошти для придбання квартири вона внесла в бюджет сім`ї і придбала спірну квартиру в інтересах сім`ї за кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі. 
З наданих представником позивача документів про переказ коштів позивачкою ОСОБА_1 (т.1 а. с. 27,31, 33, 43, 45, 47, 128), які досліджені судом першої інстанції вбачається, що дані кошти остання відправляла переказом, а отримував їх в Україні ОСОБА_2 , який перебував з позивачкою на той час у зареєстрованому шлюбі, що свідчить про те, що вказані кошти були внесені позивачкою до сімейного бюджету та спростовує доводи апелянта про те, що сторони не підтримували сімейні стосунки та не мали спільного сімейного бюджету.
Крім того, ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву до суду про розірвання шлюбу, яка підписана нею особисто, та яка знаходиться в матеріалах цивільної справи № 717/1937/14-ц і досліджувалась в судовому засіданні, зазначила, що з відповідачем вони не проживають та не ведуть спільного господарства з 2013 року, що спростовує доводи апелянта про те, що між сторонами припинились відносини як подружжя з 2000 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторона позивача просила повторно допитати як свідка ОСОБА_7 , сина сторін, однак суд безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи 28 жовтня 2019 року, під час розгляду справи, представник відповідача Чебан Т.В. заявила клопотання про допит свідка ОСОБА_7 - сина сторін, яке судом було задоволено. Вказаному свідкові ставилися питання як представником відповідача так і представником позивача (т. 2 а.с.39-44).
09 грудня 2019 року суд відмовив в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 про повторний виклик свідка ОСОБА_7 , оскільки прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання (т. а.с.115). 
Суд також враховує, що з моменту допиту свідка, який мав місце 28 жовтня 2019 року, до моменту заявленого клопотання про повторний допит свідка, який мав місце 09 грудня 2019 року, пройшов значний період часу, що свідчить про намагання представника позивача затягнути розгляд справи. 
Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта стосовно скасування рішення суду з тих підстав, що суддя, який ухвалив оскаржуване рішення, не мав права брати участь у розгляді даної справи, оскільки ОСОБА_2 був народним засідателем Кельменецького районного суду Чернівецької області та вирішував справи у складі суду спільно із вказаним суддею, апеляційний суд оцінює критично, адже, в розумінні положень ЦПК України, вказані апелянтом обставини у повному обсязі спростовуються матеріалами справи в їх сукупності та, в розумінні положень ЦПК України, не є підставою для скасування судового рішення.
При цьому, слід також зауважити, що сторонами не було заявлено відвід судді, а отже підстави, на які вказує позивач, судом не перевіряються.
Щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права, оскільки суд відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у у вказаній справі до набрання законної сили судовим рішенням в справі №7171/1435/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, слід зазначити наступне.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За змістом указаної норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість встановлення судом обставин справи, відповідних їм правовідносин та формування судом правових висновків щодо шляхів вирішення спору, без вирішення іншої справи.
До таких же висновків прийшов Верховний Суд України у справі № 6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, де, скасовуючи ухвалу про зупинення провадження до вирішення судом іншого позову про визнання договору недійсним, вказав, що визначаючи наявність підстав для зупинення провадження, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи представник позивача ОСОБА_3 в суді першої інстанції заявила клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в справі №7171/1435/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю. 
Суд, відмовляючи в задоволенні клопотання прийшов до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі, оскільки зібрані у справі докази дали можливість встановити обставини, які є предметом судового розгляду і вирішити спір по суті.
Крім того, згідно із ст.210 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, який із дня відкриття провадження у справі не може перевищувати 60 днів для підготовчого провадження і 30 днів для розгляду по суті.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Зупинення провадження у справі не може суперечити принципу ефективності судового процесу, направленого на недопущення затягування розгляду справи.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема, під час розгляду цивільних справ №6-1367цс15 та №6-1957цс16.
Із матеріалів даної справи вбачається, що провадження у справі відкрите 27 травня 2019 року, тобто справа знаходилась на розгляді в суді більше сім місяців.
Отже, суд вважає, що зупинення провадження у справі суперечило б принципу ефективності судового процесу, направленого на недопущення затягування розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, ст.375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , залишити без задоволення
Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 20 березня 2020 року.
Головуючий  М.І.Кулянда
Судді : О.О.Одинак
Н.Ю. Половінкіна