КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

                    Справа № 22-ц/824/3650/2020                     Головуючий у 1-й інстанції:  Арапіна Н.Є.
                                    755/15487/19                                                                 Доповідач: Чобіток А.О.
 
                                                             П О С Т А Н О В А                                                                            
                                                               Іменем України
 
20 березня  2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
 
головуючого судді - Чобіток А.О.
суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.
 
розглянувши в письмовому провадженні  апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-
 
                                                               у с т а н о в и в:
У вересні2019рокупозивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому зазначав,  що відповідно до укладеного договору № б/н від 25 лютого 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме:надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Згідно з розрахункомзаборгованості за кредитним договором загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 31 липня 2019 року становить у розмірі 11 416,07 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1111,53 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 7084,73 грн., пені за прострочене зобов`язання у розмірі 2200,00 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн., процентної складової штрафу у розмірі 519,81 грн. На підставі викладеногопросивсуд стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 31 липня 2019 року у розмірі 11 416,07 грн. та витрати по сплаті судового збору.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1111,53 грн. та судовий збір в розмірі 192,10 грн.. У решті вимог відмовлено.
                                                                                                                             
В апеляційній скарзі представник позивача, просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Зазначає, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту та неустойки. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд не мав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір відсотків за користування кредитом - 2,5 % на місяць, про що зазначено у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду, підписаний відповідачем 25.02.2011 року.
 
 Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.
 
            При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 25 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір № б/н на отримання кредиту у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 6, 7, 8-30).
14 червня 2018 року у зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства змінено назву позивача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
Згідно з розрахункомзаборгованості за договором № б/н від 25 лютого 2011 року загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 31 липня 2019 року становить у розмірі 11 416,07 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1111,53 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 7084,73 грн., пені за прострочене зобов`язання у розмірі 2200,00 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн., процентної складової штрафу у розмірі 519,81 грн. (а.с. 4-5).
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів і наведених норм законодавства, суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1111,53 грн..
Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами та штрафних санкцій, суд зазначив, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
  Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим. 
 
   Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (  ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
    
  Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції  у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
 
           Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову ПАТ КБ «ПриватБанк» додав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду» Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості за договором, а також копію паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-31).
     
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
       Статтею 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи ( ч. 1). У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.
 
       Згідно із статтею 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
        В силу статті  31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду.
       Відповідно до ст. 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:
1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;
2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;
3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;
4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) ( ч. 1).
      Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників (ч. 2).
        Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника ( ч. 3).
       Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону ( ч. 4).
 
Пред`явивши даний позов до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія паспорта НОМЕР_1 , виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України 29.09.2009 року, позивач надав на підтвердження доказів укладення 25.02.2011 року договору з ним, Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану 25.02.2011 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також і копію вказаного паспорта.
 
Зважаючи на дату народження ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття  ( 18 років), останній набув 10.08.2011 року.
 
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписана ОСОБА_1 25.02.2011 року.
 
 Тобто, на час підписання вказаної Анкети-заяви, ОСОБА_1 був неповнолітнім.
 
  Зважаючи на норми ст. ст. 31, 32 ЦК України, ОСОБА_1 укладати кредитний договір,  мав право лише зі згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників, оскільки кредитний договір не є дрібним побутовим правочином та не є договором банківського вкладу.
 
            Матеріали справи письмової згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників ОСОБА_1 на укладення кредитного договору не містять.
           
        Відповідно до ст. 222 ЦК України визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Якщо обома сторонами недійсного правочину є неповнолітні особи, то кожна з них зобов`язана повернути другій стороні усе одержане нею за цим правочином у натурі. У разі неможливості повернення одержаного в натурі відшкодовується його вартість за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у неповнолітньої особи відсутні кошти, достатні для відшкодування, батьки (усиновлювачі) або піклувальник зобов`язані відшкодувати завдані збитки, якщо вони своєю винною поведінкою сприяли вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину.
      Будь-яких доказів того, що батьки ОСОБА_1 схвалювали, укладений останнім у вигляді Анкети-заяви правочин, матеріали справи не містять.
      Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
      
     Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно прийшов до висновку про дійсність договору № б/н на отримання кредиту у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, укладеного між банком та ОСОБА_1 на підставі Анкети-заяви від  25 лютого 2011 року.
 Стягнувши з ОСОБА_2 на користь позивача, фактично отриманий ним на підставі Анкети-заяви кредит у розмірі  1111,53 грн. суд керувався  правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, відповідно до якої  боржник зобов`язаний виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Однак, правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. 
 
Згідно з вимогами частини першої ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
 Згідно із  розрахунком заборгованості, наданого позивачем, то починаючи з 25.08.2013 року та по 08.08.2017 року  відповідачем здійснено погашення за кредитом на  загальну суму  5 456,24 грн., що перевищує суму  заборгованості за кредитом (а.с. 4-5).
 
 Тобто, фактично ОСОБА_1 повернуті позивачу отримані кредитні кошти за недійсним правочином,  на що суд першої інстанції  також не звернув уваги  та безпідставно стягнув з відповідача кредит у розмірі 1111,53 грн. навіть, якщо вважати, що при вирішення саме даної справи необхідно було б керуватись  правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у справі №342/180/17 від 03.07.2019 року.
 
     Зважаючи на положення ст.ст. 216, 236 ЦК України, відсутні правові підстави вважати позовні вимоги АТКБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача    процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій законними.
 
          Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість рішення ухваленого по даній справі, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову АТКБ «ПриватБанк» .
 
            Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 389 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції,-  
                                                           п о с т а н о в и в :
 
 Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення  Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.
 
 Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України  не підлягає касаційному оскарженню.

    Головуючий:                                                           А. О. Чобіток            
 
                Судді:                                                                      О. В. Немировська
 
                                                                                                  Т. І.  Ящук