П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4273/19	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів – Косцової І.П., Скрипченка В.О.,
при секретарі Ішханяні Р.А.,
за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача-адвоката Смірнова В.С., представника відповідача Білоконь Н.О., перекладача Нікішова О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення – 17.10.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
17.07.2019 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області №130 від 11.07.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати відповідача, у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 15.07.2019 року він отримав повідомлення №5/1-217 від 11.07.2019р., прийняте на підставі наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 11.07.2019р. №130, згідно якого йому було безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем». На думку позивача, вищевказане рішення міграційного органу є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають суттєве юридичне значення. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовлено у повному обсязі. 
Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник позивача 28.11.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2019р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогу у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач – ОСОБА_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Пакистану (місце народження - м.Равалпінді), що підтверджується офіційним перекладом його паспорту Ісламської республіки Пакистан №АВ8912172.
ОСОБА_1 покинув країну постійного проживання ще 23.07.2017 року, авіарейсом Сіалкут (Пакистан) - Дубай (ОАЕ) - Київ (Україна) та прибув до України 24.07.2017 року (дата перетину кордону).
Прибувши в Україну ще 24.07.2018 року, позивач перебував на її території без жодних документів, що дають йому право на таке перебування, а із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в інших регіонах України не звертався та перебував на території України нелегально до звернення із заявою 06.11.2018 року.
06.11.2018 року позивач вперше звернувся до ДМС України із заявою №190 про визнання його «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту та в той же день отримав відповідну довідку про звернення за захистом в Україні.
21.11.2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок щодо прийняття Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018OD0183, яким громадянину Пакистану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В той же день, т.б. 21.11.2018 року, ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ №223, яким громадянину Пакистану ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, 21.11.2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено повідомлення №5/1-769 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Дане повідомлення №5/1-769 від 21.11.2018 року було отримано позивачем 26.11.2018 року.
Не погодившись із вказаним вище наказом ГУ ДМС України в Одеській області №223 від 21.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Однак, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року у справі №420/6250/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про скасування наказу №223 від 21.11.2018 року та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено у повному обсязі.
21.06.2019 року позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із аналогічною заявою про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з нововиявленими обставинами, надавши нові документи, які нібито підтверджують елементи повідомленої ним історії його переслідування, які не були враховані при розгляді його попередньої заяви.
Проте, за результатами розгляду вказаної заяви ГУ ДМС України в Одеській області склало Висновок від 11.07.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В подальшому, наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 11.07.2019 року №130 позивачу знову було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15.07.2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-217 від 11.07.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями міграційної служби, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій та спірних рішень відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Згідно з ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Так, як видно зі змісту приписів п.13 ст.1 вищезгаданого Закону, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Пунктом 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця. 
Згідно абз.5 ст. 6 Закону України  «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
А згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. 
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства,      належності до певної соціальної  групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.  
Далі, згідно із ч.11 цієї ж ст.9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частина 1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.
Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо. 
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.  
Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за №1146/19884.
Так, відповідно до вимог п.2.1 вказаних Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
А згідно із п.2.4 вказаних Правил №649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
Як встановлено судами обох інстанцій та з пояснень позивача від 08.07.2019 року, останній повідомив, що був членом політичної партії ПМЛ (Н) з 2014 року, у зв`язку з членством в якій, нібито зазнав проблем та погроз з боку опозиційно-налаштованої політичної партії РТІ.
Так, в якості підстави для отримання статусу «біженця» позивач зазначає, що начебто 01.06.2017 року в м. Равалпінді, коли нібито сталась бійка між членами ПМЛ (Н) та РТІ, в якій позивач нібито брав безпосередню участь, він отримав усні погрози від супротивників. 
Потім, 03.07.2017 року в м. Равалпінді на вулиці він нібито знову зазнав побиття від членів РТІ та усних погроз подальшої розправи.
Разом з тим, жодних належних доказів, які б беззаперечно підтверджували зазначені позивачем обставини, останній ні до ГУ ДМС України в Одеській області, ні до судів обох інстанцій не надав. 
При цьому, слід звернути увагу й на те, що під час попереднього звернення із аналогічною заявою про надання міжнародного захисту в Україні позивач повідомляв зовсім інші дати та випадки подібних інцидентів.
Крім того, в подальшому, позивач взагалі фактично визнав, що навмисно ввів ГУ ДМС України в Одеській області в оману, повідомляючи про спричинення йому фізичної шкоди в Пакистані з метою посилення власних позицій під час розгляду його заяви (співбесіда від 08.07.2019 року).
До того ж, судова колегія зазначає, що позивач вже звертався до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з зазначених підстав. 
Однак, як свідчать матеріали справи та вже зазначалося вище, 21.11.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ №223, яким громадянину Пакистану ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який, в свою чергу, в судовому порядку був залишений в силі (справа №420/6250/18).
Далі, як вже вказувалося вище, 21.06.2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із аналогічною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, нібито у зв`язку з нововиявленими обставинами, надавши нові документи, які нібито підтверджують елементи повідомленої ним історії переслідування, що не були враховані при розгляді його попередньої заяви.
Під час поточного звернення позивачем з метою підтвердження власних слів та нововиявлених обставин, було надано документи щодо переслідування в країні походження та можливості зазнати певної небезпеки у випадку власного повернення до країни громадянської належності. 
Однак, за результатами розгляду вказаних документів відповідач прийшов до висновку про наявність ознак фальсифікації (підробки) та надання останніх до ГУ ДМС України в Одеській області з метою введення в оману задля посилення власних позицій під час вирішення питання щодо надання міжнародного захисту в Україні.
Так, як вбачається з наявних в матеріалах справи протоколів співбесід від 08.07.2019 року та 10.07.2019 року, позивач фактично самостійно визнав та підтвердив факт підробки наданих ним до ГУ ДМС України в Одеській області документів та мотивацію (наміри спроби введення в оману міграційного органу задля посилення власних позицій під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту). 
Зазначені ж нібито нові документи фактично було зроблено його племінницею на ім`я Зара та надіслано позивачеві за допомогою мобільного месенджеру.
При цьому, як зазначає позивач, він не має будь-яких інших документів, які могли б підтвердити історію переслідування (співбесіда від 10.07.2019 року) та він ніколи не зазнавав будь-якого реального особистого переслідування на території Пакистану, додатково - ніхто ніколи не переслідував членів сім`ї позивача на території Пакистану, стосовно нього не ведуться жодні розслідування на території країни громадянського походження, він не знаходиться та ніколи не знаходився в розшуку в Пакистані або в будь-які іншій країні (співбесіда від 10.07.2019 року).
Також, як вбачається з співбесіди від 10.07.2019 року, реальними причинами виїзду позивача з країни громадянського походження останній зазначає власні наміри щодо пошуків кращого життя.
До того ж, матеріали справи свідчать, що ні на момент виїзду з Пакистану, ні до цього часу, ні позивачу особисто, ні членам його сім`ї, не загрожувала жодна небезпека, в нього ніколи не виникало буд-яких проблем з представниками державної влади Пакистану, на території країни громадянської належності його ніколи ніхто не переслідував та не виказував жодних погроз на адресу його особисто та його сім`ї. 
Крім того зазначено позивачем в протоколі співбесіди від 21.11.2018 року, його дружина та син наразі проживають в Пакистані ( в м. Равалпінді), де їх ніхто не переслідує та їм нічого не загрожує, проблем з органами державної влади Пакистану не мають.
Окрім того, як вбачається з співбесіди від 08.07.2019 року, під час опитування позивач повідомив, що у випадку повернення до Пакистану йому не можуть загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання, тобто у нього відсутні будь-які побоювання стосовно можливості зазнати будь-якої небезпеки у випадку власного повернення на Батьківщину.
При цьому, також необхідно звернути увагу й на ту обставину, що позивач потрапив в Україну в липні 2018 року, однак із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вперше звернувся із зволіканням лише 06.11.2018 року і то, фактично з метою легалізації свого перебування  в Україні. 
Крім того, з аналізу інформації з вільних джерел міжнародних правозахисник організацій можливо також вбачається, що економічна ситуація в регіоні постійного проживання позивача (Пакистан) є задовільною, спостерігається підвищення економічних показників. Соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є задовільною з точки зору безпеки та соціально-економічного розвитку.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області, яким ОСОБА_1  відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним.
Наведені ж позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Отже, з вказаного вбачається, що судом 1-ї інстанції, в даному випадку, було обґрунтовано встановлено факт того, що у позивача відсутні будь-які умови (критерії), зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та цілком правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3  – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13.03.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            І.П. Косцова  

                                                                                      В.О. Скрипченко