Ухвала 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 201/6919/19
провадження № 61-4875ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  
Коротенка Є. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського  апеляційного суду від 27 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій щодо обліку заборгованості та зобов`язання укласти договір,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій щодо обліку заборгованості та зобов`язання укласти договір.
Позовні вимоги мотивовано тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2017 року на праві власності належить квартира 
АДРЕСА_1 . Послуги з теплопостачання та постачання гарячої води за зазначеною адресою надаються КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, яке у лютому 2019 року надіслало їй повідомлення щодо наявності заборгованості за надані послуги станом на 01 лютого 2019 року в розмірі 41 171,45 грн, особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Станом на 01 березня 2019 року їй повідомлено про наявність заборгованості за надані послуги в розмірі 22 137,06 грн, особовий рахунок № НОМЕР_2 .
Оскільки між сторонами не було укладено жодного правочину щодо переведення на неї боргу за комунальні послуги попереднього власника належної їй квартири, фактично опалювальна площа квартири від зазначеної в повідомленні про борг відрізняється, а також у зв`язку з відкриттям відповідачем двох особових рахунків за однією адресою і нарахування різних сум заборгованості за цими рахунками, просить припинити протиправні дії відповідача щодо обліку заборгованості інших осіб за нею за комунальні послуги у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема заборонити відповідачу розміщувати у будь-якій формі відомості про борги інших осіб поряд з її прізвищем, ініціалами та по-батькові, якщо таке розміщення створює враження, що це її борг, вимагати сплати таких боргів; зобов`язати відповідача укласти з нею договір про надання житлово-комунальних послуг; покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 
від 09 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Дніпровського  апеляційного суду від 27 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 вересня 2019 року залишено без змін.
10 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся через засоби поштового зв`язку з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського  апеляційного суду від 27 січня 
2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме: припинити протиправні дії 
КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради щодо обліку заборгованості інших осіб за ОСОБА_1 за комунальні послуги у квартирі за адресою:  АДРЕСА_2 , зокрема заборонити КП «Теплоенерго» розміщувати у будь-якій формі відомості про борги інших осіб поряд з її прізвищем, ініціалами та по батькові 
ОСОБА_1 , якщо таке розміщення створює враження, що це борг ОСОБА_1 , вимагати сплати таких боргів; покласти на 
КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради судові витрати ОСОБА_1 .
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Частиною четвертої статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у справі № 201/6919/19 є немайнові вимоги: припинення протиправних дій відповідача щодо обліку заборгованості інших осіб за позивачем за комунальні послуги у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема заборонити відповідачу розміщувати у будь-якій формі відомості про борги інших осіб поряд з її прізвищем, ініціалами та по-батькові, якщо таке розміщення створює враження, що це її борг, вимагати сплати таких боргів; зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір про надання житлово-комунальних послуг. 
Враховуючи викладене, справа № 201/6919/19 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої 
статті 19 ЦПК України.
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 2 частини шостої 
статті 19 ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, проте суди не здійснюють захисту споживачів комунальних послуг від таких зловживань, позбавляючи споживачів їхнього конституційного права на захист від недостовірної інформації та ефективного правового захисту. Порушення права на достовірну інформацію, пов`язані з обліком заборгованості інших осіб, серед виконавців комунальних послуг є поширеним явищем, яке не відповідає загальним принципам правової держави та цивільного законодавства в цілому і має на меті лише монопольного положення виконавців комунальних послуг на ринку таких послуг для отримання від осіб, які за законодавством не являються боржниками оплати таких боргів. У Єдиному державному реєстрі судових рішень зареєстровано як мінімум 56 таких судових рішень, жодне з яких не оскаржувалося в касаційному порядку. Така практика призводить до того, що виконавці комунальних послуг, зловживаючи своїм монопольним положенням, здійснюють переведення заборгованості колишніх власників приміщення їх новим власникам, і, як наслідок, вважають всю суму заборгованості виключно заборгованістю поточного власника. Надалі це дає можливість виконавцям комунальних послуг, як кредиторам, здійснювати активні дії щодо стягнення боргу з такого споживача, розміщувати недостовірну інформацію про борги інших осіб поряд із прізвищем поточного споживача, що створює враження, що це його борг, здійснювати на нього тиск шляхом зупинення надання комунальних послуг.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для заявника. Посилання в касаційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права саме по собі не свідчить про фундаментальність порушених у скарзі питань, фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням, зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.   
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення 
від 09 жовтня 2018 року.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною четвертою, 
пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського  апеляційного суду 
від 27 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій щодо обліку заборгованості та зобов`язання укласти договір.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                       В. П. Курило
 
А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко