СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2020 р.                                                             Справа № 922/4052/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М. , суддя  Гребенюк Н.В. 
при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:
позивача -  Лебединська І.С.,  свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002235 від 20.06.2018р.; ордер на надання правничої (правової) допомоги   Серія АХ№1016465   від 05.06.20 р.,
відповідача - Ясінський А.В.,  свідоцтво про право на заннятя адвокатською діяльністю №914 від 14.03.2000р.; довіреність   №62.06   від 09.06.20 р.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.979) на рішення господарського суду Харківської області від 17.02.2020 (суддя Добреля Н.С., повний текст складено 25.02.2020) у справі №922/4052/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд", м. Київ 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм", м. Харків   
про стягнення 325989,61 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм" про стягнення заборгованості за договором поставки товару № 28/8-03-16 від 28.03.2016 в загальному розмірі 325989,61 грн., з яких: 270660,53 грн. - основний борг, 49119,32 грн. - пеня,          1871,76 грн. - інфляційні втрати, 4338 грн. - 3% річних.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на виконання договору поставки товару №28/8-03-16 від 28.03.2016, він передав у власність відповідачу у період з 02.01.2019 по 16.04.2019 товар, втім, відповідач в порушення п.2.2 договору не надав звітності про реалізацію товару, поставлений товар не оплатив, у зв`язку з чим, станом на 21.11.2019 за останнім рахується заборгованість в розмірі         270660,53 грн. 

Рішенням господарського суду Харківської  області від 17.02.2020 у справі №922/4052/19 позов задоволено частково. Стягнуто з  Товариства з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" 270660,53 грн. основного боргу, 48689,23 грн.  пені, 1871,76 грн. інфляційних втрат, 4338,00 грн. 3% річних. В решті позовних вимог  - відмовлено.
В наведеному рішенні суд першої інстанції, враховуючи положення п. 2.2 договору, дійшов висновку про те, що сторонами договору поставки визначено строк виконання грошового зобов`язання покупцем лише щодо товару, який був реалізований останнім, втім, умов про порядок та строки розрахунку за товар, який поставлений, однак не реалізований, договір поставки не містить. За таких обставин, оскільки строк оплати товару та механізм його визначення умовами договору належним чином не визначено, суд дійшов висновку, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення частини 1   статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
Оскільки відповідачем не надано доказів направлення щомісячного звіту про реалізований товар, не надано доказів реалізації або нереалізації товару на суму 270660,53 грн. після закінчення одного місяця з моменту останньої поставки, місцевий господарський суд дійшов висновку, що строк виконання зобов`язання настав 10.05.2019.
Здійснивши власний розрахунок  пені та 3% річних з 11.05.2019 по 21.11.2019, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в цій частині частково та стягнув з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 48689,23 грн. та 3% річних в розмірі 4338 грн.
Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат задоволені судом першої інстанції в заявленому позивачем розмірі. 

Відповідач із вказаним  рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного  апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи,  просить це  рішення скасувати та прийняти  нове, яким в позові відмовити.
Відповідач зазначає про те, що платіжним дорученням №3320 від 10.12.2019 він сплатив позивачу  20000 грн.  за поставлений та реалізований товар, однак, суд першої інстанції вказану обставину не врахував. За вказаних обставин, як зазначає відповідач, станом на 31.12.2019 залишок вартості поставленого, але не реалізованого товару, складає 250660,53 грн., а не 270660,53 грн., як зазначає позивач в позові. Відповідач вказує на відсутність у ного заборгованості за отриманий від позивача та реалізований товар.
Відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.692 ЦК України до спірних правовідносин сторін, оскільки в.п.2.2 договору визначено порядок та строки здійснення оплати за товар - шляхом щомісячного перерахування постачальнику грошових коштів по мірі реалізації товару, протягом 10 днів з моменту надання звіту. 
Відповідач вважає, що укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу із розстрочкою платежу відповідно до ст.ст.694, 695 Цивільного кодексу України. 
Як зазначає відповідач, він не отримував від позивача будь-яких претензій чи вимог про повернення нереалізованого товару або оплату реалізованого товару. Відповідач вказує на те, що претензія позивача №2339 від 19.07.2019 надійшла на його  адресу без підпису директора ТОВ «Грінвуд», у зв`язку з чим, не була розглянута.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує, зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін. 

Позивач надав суду додаткові письмові пояснення від 09.06.2020, в яких посилається на невиконання відповідачем п.2.2 договору в частині надсилання позивачу щомісячно звітів про реалізований товар або у разі нереалізації товару пустих звітів. Як зазначає позивач, договір поставки є розірваним  в односторонньому порядку відповідно до п.11.4 договору з 12.12.2019, однак, відповідач не скористався своїм правом, передбаченим п.4.5 договору, на повернення товару.

Відповідач надав суду додаткові пояснення від 17.06.2020, в яких зазначає про те, що позивач не повідомив суду першої інстанції про факт сплати відповідачем 20000 грн. за реалізований товар, у зв`язку з чим, станом на 11.12.2019 сума отриманого та не реалізованого товару складала 250660,53 грн. Відповідач посилається на те, що у відповідача були відсутні підстави для дострокового розірвання договору поставки. Крім того, відповідач зазначає, що він не був повідомлений про розірвання договору з 12.12.2019, оскільки отримав лист позивача №2395 від 25.11.2019 лише 16.01.2020. Відповідач вважає, що договір поставки є дійсним, оскільки позивачем порушено порядок його розірвання.

Позивач надав суду клопотання від 09.06.2020, в якому просить суд, відповідно до ст.129 ГПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу  в розмірі 1200 грн., понесені у зв`язку із переглядом справи в апеляційному порядку. 
17.06.2020 позивач надав суду клопотання, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу  в розмірі 2900 грн., понесені у зв`язку із переглядом справи в апеляційному порядку. 
До клопотання позивачем надано суду договір про надання правничої допомоги від 04.06.2020, укладений з адвокатом Лебединською І.С., додаткову угоду від 04.06.2020 до вказаного договору, додаткову угоду №2 від 09.06.2020 до договору, акт приймання-передачі від 10.06.2020 до договору про надання правничої допомоги,  розрахунок витрат за фактично надану правову допомогу у справі №922/4052/19 від 17.06.2020, платіжні доручення №1714 від 04.06.2020, №1719 від 05.06.2020, №1728 від 12.06.2020 про сплату адвокату послуг за договором про надання правничої допомоги від 04.06.2020 в загальному розмірі 3000 грн.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

28.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм" (покупець) укладено договір постачання товару № 28/8-03-16 (далі-договір) (а.с.11 т.2).
Відповідно до п.1.1 договору,  протягом строку дії договору постачальник передає у власність покупцю товар, а покупець на умовах та в порядку, визначених цим договором, оплачує товар в асортименті та кількості, за узгодженими цінами, вказаними в накладних, і приймає товар на їх підставі.
          Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару. Накладні мають статус специфікацій, визначений п. 2   ст. 266 Господарського кодексу України   та вважаються невід`ємними частинами даного договору (п.1.2 договору).
В п. 2.2. договору сторони узгодили наступний порядок розрахунків:
«Покупець зобов`язаний оплачувати кожну замовлену партію товару на умовах: оплатити всю суму, яка вказана у відповідній накладній поступово, шляхом щомісячного перерахування постачальнику грошових коштів по мірі реалізації товару з моменту підписання уповноваженим представником покупця накладної на партію товару. 
Грошові кошти перераховуються на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному договорі в безготівковому порядку. Звіт про реалізацію товару покупець надає в письмовому вигляді наприкінці кожного місяця на електронну адресу постачальника у відсканованому вигляді за підписом уповноваженої особи      та печаткою покупця.      У випадку відсутності реалізації товару покупець надсилає пустий звіт про реалізований товар в ті самі строки та в такому ж порядку, який зазначено вище, за підписом уповноваженої особи. Покупець зобов`язаний оплатити вартість реалізованого товару протягом 10 днів з моменту надання звіту».
Відповідно до п. 3.1 договору, покупець зобов`язаний щомісячно надавати звіт про реалізований товар та оплачувати вартість реалізованого товару.
За положеннями п.4.5 договору, покупець має право на повернення постачальнику нереалізованого товару протягом дії цього договору, але не пізніше      3-х місяців до кінця терміну придатності товару.
Пунктом 6.3 договору встановлено, що за невиконання умов розділу 2 договору покупець сплачує пеню від суми боргу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент виникнення прострочення оплати за поставлений товар.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками зі строком чинності в один рік. У разі, якщо сторони не заявили про своє бажання розірвати договір не пізніше ніж за 30 календарних до моменту спливу терміну чинності договору, він вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний календарний рік (п.п.9.1, 9.2 договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору він у період з 02.01.2019 по 16.04.2019 поставив відповідачу товар, що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними  (а.с.91-205 т.2).
Позивач вказує, що відповідач, в порушення п.2.2 договору, не надсилав позивачу щомісячно звіти про реалізований товар, у повному обсязі не оплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 270650,53 грн. 
До матеріалів справи надано підписаний 25.04.2019 сторонами акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого станом на 24.04.2019 заборгованість відповідача перед позивачем складає 326  026, 39 грн. (а.с.206-207 т.2).
24.07.2019 позивач направив відповідачу претензію №2339 від 19.07.2019 з вимогою сплатити заборгованість  в розмірі 290660, 53 грн., що підтверджується фіскальним чеком, поштовою накладною від 24.07.2019 та описом вкладення до цінного листа (а.с.225-227 т.2).
Відповідач в добровільному порядку заборгованість не сплатив.
27.11.2019 позивач направив відповідачу лист №2395 від 25.11.2019, в якому, посилаючись на п.11.4 договору, повідомив відповідача про розірвання договору №28/8-03-16 від 26.03.2016 у зв`язку із систематичним невиконанням відповідачем обов`язку з оплати товару. 

Судова колегія враховує наступне.
Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином    відповідно до умов договору    та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...    
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правовідносини сторін у даній справі виникли із договору поставки.
Згідно з   ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України).
Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцю у строк, встановлений договором купівлі-продажу.
Згідно з ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
За положеннями   статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", видаткова накладна є первинним документом, що підтверджує здійснення господарської операції та містить відомість про неї.
За умовами п.1.2 договору, право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару. Накладні мають статус специфікацій, визначений п. 2   ст. 266 Господарського кодексу України   та вважаються невід`ємними частинами даного договору.
Передача позивачем у власність відповідачу товару підтверджується наданими до матеріалів справи видатковими накладними (а.с.91-205 т.2) та підписаним обома сторонами актом звірки взаєморозрахунків (а.с.206-207 т.2).
Вказані видаткові накладні містять всі обов`язкові реквізити, передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, посилання на договір №28/8-03-16 від 28.03.2016, дату складання, найменування, кількість та вартість поставленої продукції, підписані представниками сторін без будь-яких зауважень, скріплені печатками підприємств.
Відповідач не заперечує факт отримання товару від позивача, про що свідчить також підписаний сторонами  акт звірки взаєморозрахунків (а.с.206-207 т.2).

В п. 2.2. договору сторони узгодили наступний порядок розрахунків:
«Покупець зобов`язаний оплачувати кожну замовлену партію товару на умовах: оплатити всю суму, яка вказана у відповідній накладній поступово, шляхом щомісячного перерахування постачальнику грошових коштів по мірі реалізації товару з моменту підписання уповноваженим представником покупця накладної на партію товару. 
Грошові кошти перераховуються на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному договорі в безготівковому порядку. Звіт про реалізацію товару покупець надає в письмовому вигляді наприкінці кожного місяця на електронну адресу постачальника у відсканованому вигляді за підписом уповноваженої особи     та печаткою покупця.      У випадку відсутності реалізації товару покупець надсилає пустий звіт про реалізований товар в ті самі строки та в такому ж порядку, який зазначено вище, за підписом уповноваженої особи. Покупець зобов`язаний оплатити вартість реалізованого товару протягом 10 днів з моменту надання звіту».
Відповідно до п. 3.1 договору, покупець зобов`язаний щомісячно надавати звіт про реалізований товар та оплачувати вартість реалізованого товару.
З аналізу вказаного пункту договору вбачається, що відповідач наприкінці кожного місяця зобов`язаний надсилати позивачу звіт про реалізацію товару і оплачувати вартість реалізованого товару протягом 10 днів з моменту надання звіту.
Таким чином, договором встановлено строк виконання відповідачем обов`язку з оплати товару, у разі його  реалізації.
Разом із тим, за змістом ч.1   ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Реалізація товару, в залежність від якої  у п.2.2 договору поставлено його оплату, не може вважатися обставиною, яка має неминуче настати в розумінні ст.530 Цивільного кодексу України.

Зі змісту п.2.2, п.3.1 договору вбачається, що у випадку відсутності реалізації товару протягом місяця відповідач зобов`язаний надіслати позивачу пустий звіт. 
При цьому, відповідач може реалізувати своє право на повернення нереалізованого товару на підставі п.4.5 договору.
Враховуючи наведена, судова колегія приходить до висновку, що умовами договору поставки не передбачено строку оплати товару постачальнику, який нереалізований покупцем протягом місяця.

Позивачем не надано суду доказів реалізації відповідачем поставленого товару на спірну суму.
Докази повернення відповідачем позивачу товару, в порядку п.4.5 договору, відсутні.
Разом із тим, за умовами п.2.2, п.3.1  договору, саме на відповідача покладено обов`язок надавати позивачу звіт про реалізований товар  кожен місяць.
Позивач зазначає про те, що відповідач не надсилав йому звіти про реалізований товар.
Відповідачем не надано суду доказів виконання ним визначеного п.п.2.2, 3.1 договору обов`язку.
Отже, враховуючи предмет спору у цій справі та правило розподілу тягаря доказування між сторонами,   відповідач, для звільнення себе від обов`язку оплати вартості товару, має довести належними та допустимими доказами, що отримана ним продукція ще не реалізована.
Відповідачем не надано суду доказів наявності у нього нереалізованого товару на суму 270 660,53 грн.

Відповідно до ч. 2   ст. 530 Цивільного кодексу України,   якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2019 позивач направив відповідачу претензію №2339 від 19.07.2019 з вимогою сплатити заборгованість в розмірі      290660, 53 грн. (а.с.225-226 т.2).
Факт направлення відповідачу вказаної претензії підтверджується  фіскальним чеком ПАТ «Укрпошта», поштовою накладною від 24.07.2019 та описом вкладення до цінного листа (а.с. 227 т.2).
З огляду на викладене, строк оплати відповідачем настав через 7 днів з моменту пред`явлення вимоги, а саме, 31.07.2019.
Отже, прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання розпочалося з 01.08.2019.
Аналогічна правова позиція стосовно обчислення строку оплати товару в семиденний строк з дня надіслання вимоги про оплату нереалізованого товару міститься в постанові Верховного Суду від 22.02.2018 у справі №910/699/17.

Відповідач в апеляційній скарзі підтверджує отримання ним вказаної претензії позивача, проте, посилається на те, що вона надійшла на його  адресу без підпису директора ТОВ «Грінвуд», у зв`язку з чим, не була розглянута.
Відповідач надав апеляційному суду примірник отриманої ним від позивача претензії.
Цей документ не був поданий суду першої інстанції,  у зв`язку з чим, є новим доказом.
Відповідач, відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України, не обґрунтував та не надав докази неможливості подання вказаного документу суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, наданий відповідачем до апеляційної скарги примірник претензії не приймається судом до розгляду.
Судова колегія також приймає до уваги наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідач систематично порушував умови договору з оплати поставленого товару, не надавав позивачу (постачальнику) звітів про реалізований (нереалізований) товар.
За таких обставин, залишення претензії позивача про оплату товару без відповіді в будь-якому разі (за наявності чи відсутності підпису) є несумлінною поведінкою з боку відповідача.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що останню партію товару поставлено позивачем відповідачу 16.04.2019, у зв`язку з чим, відповідач в строк до 10.05.2019 повинен був направити позивачу звіт про реалізований/нереалізований товар та здійснити оплату товару. 
Оскільки відповідач не направив позивачу звіт про реалізований товар, не надав доказів реалізації  або нереалізації товару на суму 270660, 53 грн. після закінчення одного місяця з моменту останньої поставки, місцевий господарський суд дійшов висновку, що строк виконання зобов`язання настав 10.05.2019. 
Однак, судова колегія не погоджується з такими висновками суду, оскільки встановлений п.2.2 договору строк оплати протягом 10 днів з моменту надання відповідачем звіту про реалізацію товару настає лише у випадку, якщо такий товар дійсно реалізований, докази чого матеріали справи не містять.
Натомість, строк оплати нереалізованого товару умовами договору поставки не передбачений, у зв`язку з чим, мають бути застосовані положення ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, з урахуванням яких, така оплата повинна бути здійснена у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, тобто, 31.07.2019, а не на 10 день після закінчення одного місяця з моменту останньої поставки.
Крім того, у разі реалізації товару строк оплати обчислюється окремо за кожною видатковою накладною та не може обчислюватися з дня здійснення останньої поставки.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що весь поставлений позивачем в період з січня по квітень 2019 товар відповідач повинен оплатити протягом 10 днів після закінчення одного місяця з моменту поставки останньої партії товару. 
Отже, судом першої інстанції помилково не були застосовані положення ст.530 Цивільного кодексу України в частині визначення строку виконання відповідачем обов`язку з оплати товару,  відносно якого відсутня інформація відповідача про його реалізацію або нереалізацію.

Відповідач  в добровільному порядку заборгованість не сплатив, не представив суду доказів погашення боргу.
Сума боргу відповідача підтверджується наданими позивачем матеріалами (договором, видатковими накладними, підписаним обома сторонами договору актом звірки взаєморозрахунків).
Підписання відповідачем акту звіряння від 24.04.2019 свідчить про визнання ним боргу на суму 326026,39 грн.
В претензії №2339 від 19.07.2019 позивач вимагав у відповідача сплатити заборгованість в розмірі  290660, 53 грн.
При поданні позову позивач просив стягнути з відповідача 270660,53 грн., що відповідає його диспозитивному праву на визначення розміру позовних вимог.
В апеляційній скарзі відповідач визнає наявність за ним заборгованості в розмірі 250660,53 грн.,  зазначаючи про те, що ці грошові кошти є сумою оплаченого, але не реалізованого товару.
Разом із тим, враховуючи відсутність доказів направлення відповідачем позивачу пустих звітів, ним не доведено, що у нього залишився нереалізований товар на вказану суму.
Відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано здійснення відповідачем часткової оплати товару на суму 20000 грн. платіжним дорученням №3320 від 10.12.2019.
Вказане платіжне доручення №3320 від 10.12.2019 на суму 20000 грн. відповідач надав суду апеляційної інстанції.
Оплата за вказаним платіжним дорученням відбулась після  звернення позивача до суду з позовом 04.12.2019.
Вказаний документ не було надано відповідачем суду першої інстанції під час розгляду справи, а тому він не міг бути предметом дослідження та оцінки суду.
Як свідчать матеріали справи, відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд цієї справи (а.с.244, 250 т.2), а тому, не був позбавлений можливості подати зазначений документ про оплату.
Відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Відповідачем, відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України, не обґрунтовано та не доведено неможливість подання вказаного доказу суду першої інстанції.
За наведеного, платіжне доручення №3320 від 10.12.2019 не може бути враховане судом апеляційним судом під час перегляду справи.

Враховуючи непогашення відповідачем суми основного боргу, вказаної позивачем, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 270660,53 грн.

В апеляційній скарзі відповідача наполягає на тому, що укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу із розстрочкою платежу відповідно до ст.ст.694, 695 Цивільного кодексу України. 
Такі доводи відповідача є помилковими, оскільки положеннями ст.694, 695 Цивільного кодексу України регулюються особливості укладення договору купівлі-продажу товару в кредит з розстроченням платежу, зокрема, встановлення строків і розмірів таких платежів, відповідальність покупця за нездійснення чергового платежу.
Натомість укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки відповідно до  ст.712 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що товар передається у власність покупцю, а покупець зобов`язаний його оплатити по мірі реалізації, що не є розстроченням платежу в розумінні ст.694, 695 Цивільного кодексу України.
Отже, доводи відповідача є безпідставними.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені за період з 10.05.2019 по 21.11.2019, колегія суддів зазначає наступне.
Судова колегія враховує наступне. 
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (стаття 611 Цивільного кодексу України). 
Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є  неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 6.3 договору встановлено, що за невиконання умов розділу 2 договору покупець сплачує пеню від суми боргу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України , яка діяла на момент виникнення прострочення оплати за поставлений товар.
Позивачем при здійсненні розрахунку пені не враховано, що обчислення шестимісячного строку нарахування пені, встановленого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, здійснюється окремо за кожною видатковою накладною з дня прострочення виконання зобов`язання з її оплати.
Таким чином позивачем, помилково нараховано пеню на всю суму існуючої заборгованості за поставками, що відбулись  в період з січня по квітень 2019.
Враховуючи, що прострочення відповідачем оплати товару розпочалося з 01.08.2019, правомірним є нарахування пені з 01.08.2019 по 21.11.2019.
Здійснивши власний розрахунок пені за вказаний період за допомогою інформаційно-аналітичного центру «Ліга», колегія суддів встановила, що її розмір складає 27503,56 грн.
Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені  в розмірі 27503, 56 грн. 

Позивач також просив суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 10.05.2019 по 21.11.2019 в розмірі 4338 грн. та інфляційні втрати за період з травня по жовтень 2019 в розмірі 1871,76 грн.
Судова колегія враховує наступне. 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання  грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.
Здійснивши власний розрахунок 3% річних за період прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати - з 01.08.2019 по 21.11.2019,  за допомогою інформаційно-аналітичного центру «Ліга», колегія суддів встановила, що їх розмір складає 2513,81 грн.
Інфляційні втрати за період з серпня 2019 по жовтень 2019 складають          2979,12 грн.
Однак, враховуючи диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в заявленому розмірі -  1871,76 грн.
Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період 01.08.2019 по 21.11.2019 в розмірі 2513, 81 грн. та інфляційних втрат за період з серпня 2019 по жовтень 2019 в розмірі 1871,76 грн.

Відповідно до ч.4 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права,  колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення  апеляційної скарги відповідача, скасування рішення господарського суду Харківської області від 17.02.2020 року у справі  №922/4052/19 з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 270660,53 грн., пені в розмірі 27503,56 грн., інфляційних втрат в розмірі 1871,76 грн та 3% річних в розмірі 2513,81 грн.

Здійснюючи розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу  в розмірі 2900 грн., понесені у зв`язку із переглядом справи в апеляційному порядку. 
До клопотання позивачем надано суду договір про надання правничої допомоги від 04.06.2020, укладений з адвокатом Лебединською І.С., додаткову угоду від 04.06.2020 до вказаного договору, додаткову угоду №2 від 09.06.2020 до договору, акт приймання-передачі від 10.06.2020 до договору про надання правничої допомоги,  розрахунок витрат за фактично надану правову допомогу у справі №922/4052/19 від 17.06.2020, платіжні доручення №1714 від 04.06.2020, №1719 від 05.06.2020, №1728 від 12.06.2020 про сплату адвокату послуг за договором про надання правничої допомоги від 04.06.2020.

  Частинами 1-4  статті 126 ГПК України  встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Статтею 129 ГПК України  визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 8  статті 129 ГПК України   розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до  статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Позивачем надано суду договір про надання правничої (правової) допомоги, укладений 04.06.2020 з адвокатом Лебединською І.С. 
В п.3.1 вказаного договору визначено, що за надання правової допомоги клієнт протягом терміну і на умовах, визначених додатковою угодою до цього договору, сплачує адвокату гонорар, розмір якого попередньо узгоджується сторонами  в додатковій угоді - додатку до цього договору, яка є невід`ємною частиною договору.
В додатковій угоді від 04.06.2020 до договору про надання правничої допомоги сторони узгодили, що винагорода адвоката складає: 500 грн. - вивчення матеріалів справи, 700 грн. - участь в судовому засіданні 09.06.2020, 700 грн. - участь в одному судовому засіданні. 
Клієнт оплачує адвокату гонорар: 500 грн. за вивчення матеріалів справи та 700 грн. за участь в судовому засіданні 09.06.2020 у строк до 08.06.2020.Ця додаткова угода є підставою для виконання розрахунків і платежів.
Додатковою угодою від 09.06.2020 сторони погодили, що винагорода адвоката за підготовку та подання додаткових пояснень у господарській справі №922/4052/19 від 09.06.2020 складає 1000 грн. Ця додаткова угода є підставою для виконання розрахунків і платежів.
10.06.2020 сторони договору про надання правничої допомоги підписали акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому зазначили про те, що адвокат ознайомилася з матеріалами справи 05.06.2020, взяла участь в судовому засіданні 09.06.2020, підготувала та подала до суду додаткові пояснення від 09.06.2020. Клієнтом сплачено адвокату 2200 грн. Правова допомога виконана в повному обсязі та в строки, встановлені договором про надання правничої допомоги від 04.06.2020.
Позивач надав суду розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які складаються з: 500 грн. за ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, 1400 грн. за участь адвоката у двох судових засіданнях 09.06.2020 та 17.06.2020, 1000 грн. за підготовку адвокатом додаткових письмових пояснень від 09.06.2020. Загалом - 2900 грн.
Позивачем надано суду платіжні доручення №1714 від 04.06.2020, №1719 від 05.06.2020, №1728 від 12.06.2020 про сплату адвокату послуг за договором про надання правничої допомоги від 04.06.2020 в загальному розмірі 3000 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що адвокат Лебединська І.С. 05.06.2020 ознайомилася з матеріалами справи, брала участь в судових засіданнях 09.06.2020 та 17.06.2020,  підготувала та подала до суду додаткові пояснення від 09.06.2020.
Таким чином, позивачем надано суду належні докази понесенням ним в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2900 грн.(500 грн. за ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, 1400 грн. за участь адвоката у двох судових засіданнях, 1000 грн. за підготовку адвокатом додаткових письмових пояснень від 09.06.2020).
Розмір витрат позивача доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів  статті 129 ГПК України, дійшла  висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2691,49 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно  статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги, витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням приписів ч.1 ст.129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст.277,  282,  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.
Рішення господарського суду Харківської області від 17.02.2020 року у справі        №922/4052/19 скасувати.
Прийняти  нове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з  Товариства з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм" (61202, м.Харків, проспект Людвіга Свободи, буд. 46В, кв. 79, код ЄДРПОУ 35587587)  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, к. 414, код ЄДРПОУ 31023578) 270660,53 грн. основного боргу,       27503,56 грн.  пені, 1871,76 грн. інфляційних втрат, 2513,81 грн. 3% річних.

Стягнути з  Товариства з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм" (61202, м. Харків, проспект Людвіга Свободи, буд. 46В, кв. 79, код ЄДРПОУ 35587587)  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, к. 414, код ЄДРПОУ 31023578) витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 4538,27 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі    2691,49 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, к. 414, код ЄДРПОУ 31023578)  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Прана-Фарм" (61202, м. Харків, проспект Людвіга Свободи, буд. 46В, кв. 79, код ЄДРПОУ 35587587)  витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 526,68 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22.06.2020р.

Головуючий суддя                                                                    О.Є. Медуниця

Суддя                                                                                           А.М. Білецька  

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк