Справа №587/2375/19 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Бакланов Р. В.	
Номер провадження 33/816/206/20 	Суддя-доповідач Матус В. В. 	
Категорія  124 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року суддя Сумського апеляційного суду Матус В. В. ,за участю ОСОБА_1 , захисника Коломійця Д.М., потерпілої ОСОБА_2 , представника потерпілої – адвоката Кузнєцова А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Коломійця Д.М. на постанову Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2020 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови, 21 жовтня 2019 року об 11 год. 50 хв., на автодорозі Київ – Суми – Юнаківка, поблизу повороту с. Штепівка, Лебединського району, Сумської області, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «МАЗ 533603-221» д.н.з. НОМЕР_1 , належним Приватному спеціалізованому підприємству «Укрросхім», в порушення п. п. 2.8 «б», 18.1 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху та допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . В результаті зіткнення автомобілі зазнали механічних ушкоджень.
В апеляційній скарзі захисник Коломієць Д.М., посилаючи на необґрунтованість та необ`єктивність постанови судді, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 за фактом порушенням ним вимог Правил дорожнього руху України та скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП – закрити, у зв`язку із вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності (п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП).
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суддя прийшов до помилкового висновку про порушення водієм ОСОБА_1 п. п. 2.3 «б», 12.3, 13.1 ПДР України. Крім того, зазначає, що зроблений працівником поліції додатковий запис у протоколі про адміністративне правопорушення є свідченням порушення посадовою особою поліції вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції, затверджене Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376 і як наслідок тягне недопустимість такого доказу. Не було надано належної оцінки суддею показанням ОСОБА_1 , в частина намагання уникнення зіткнення з маршрутним таксі, шляхом зіткнення з автомобілем «ЗАЗ». Вважає, що суддя помилково зробив висновок зі схеми ДТП, що інтервал між автомобілями дозволяв ОСОБА_1 здійснити безпечний роз?їзд. Також, зазначає про наявність в діях ОСОБА_1 крайньої необхідності (ст. 18 КУпАП).
Вислухавши ОСОБА_1 та його захисника Коломійця Д.М., які підтримали подану апеляційну скаргу, потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов?язаний з?ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з?ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Незважаючи на заперечення ОСОБА_1 своєї вини, висновок суду першої інстанції про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП є доведеним та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 146518 від 04 листопада 2019 року, згідно якого 21 жовтня 2019 року об 11 год. 50 хв., на автодорозі Київ – Суми – Юнаківка, поблизу повороту с. Штепівка, Лебединського району, Сумської області, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «МАЗ 533603-221» д.н.з. НОМЕР_1 , належним Приватному спеціалізованому підприємству «Укрросхім», в порушення п. п. 2.8 «б», 18.1 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху та допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . В результаті зіткнення автомобілі зазнали механічних ушкоджень (а. с. 1); листами та рапортами (а. с. 3 - 6), згідно яких 21 жовтня 2019 року об 11 год. 50 хв., на автодорозі Київ – Суми – Юнаківка, поблизу повороту с. Штепівка, Лебединського району, Сумської області мала місце ДТП та за результатами перевірки якої було встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення; письмовими поясненнями свідка ОСОБА_3 (9 - 11), протоколом огляду місця дорожньо – транспортної події зі схемою з місця ДТП (12 - 17); усними поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_3 наданих в суді (а. с. 84 - 85). 
Отже, досліджені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції дані, що містяться в матеріалах справи з достатньою повнотою підтверджують факт порушення саме водієм ОСОБА_1 вимог правил дорожнього руху, а тому доводи його захисника про не повне з`ясування всіх обставин справи є безпідставними.
Не заслуговують  на увагу  і доводи апеляційної скарги з приводу того, що протокол є недопустимим доказом, оскільки був складений з порушенням вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції, затверджене Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376, бо мав дописки, в даному випадку не можуть розглядатися як обґрунтованими.
Так, п. 1 розділу І «Загальні положення» передбачено, що вище зазначена інструкція встановлює порядок оформлення в органах Національної поліції України, у тому числі в їх структурних (відокремлених) підрозділах (далі - органи поліції), матеріалів про адміністративні правопорушення, порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також визначає порядок контролю за дотриманням законодавства під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (крім правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху).
Таким чином, дана інструкція передбачає обсяг повноважень працівників органів поліції при роботі зі справами про адміністративні правопорушення, за виключенням правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а оскільки ст. 124 КУпАП знаходиться у главі 10 «АДМІНІСТРАТИВНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ НА ТРАНСПОРТІ, В ГАЛУЗІ ШЛЯХОВОГО ГОСПОДАРСТВА І ЗВ?ЯЗКУ», тобто у розділі КУпАП до якого віднесені правопорушення саме у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому в даному випадку працівники поліції не керувалися вимогами вище зазначеної інструкції. 
Більш того, в справі наявна постанова судді від 04 грудня 2019 року (а. с. 36) про направлення справи відносно ОСОБА_1 для виправлення недоліків, тому працівники поліції усуваючи недоліки протоколу керувалися саме судовим рішенням, яке згідно ст. 129 – 1 Конституції України є обов`язковим до виконання.
Вказане підтвердив і поліцейський ОСОБА_5 , який був на місці ДТП і який пояснив судді першої інстанції, що коли надійшла постанова судді з матеріалами справи про адміністративне правопорушення для до оформлення матеріалів, то зрозумів де були допущені недоліки так їх усунув, оскільки мав виконати вимоги судового рішення. 
Таким чином, усуваючи недоліки матеріалів про адміністративне правопорушення поліція діяла не на власний розсуд та свавільно, а виконували вимоги судового рішення, тому відсутні підстави для висновку про незаконність дій працівників поліції при усунені недоліків протоколу про адміністративне правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про не належну оцінку суддею показань ОСОБА_1 , в частині намагання уникнення зіткнення з маршрутним таксі, шляхом зіткнення з автомобілем «ЗАЗ» не ґрунтуються на матеріалах справи.
Так, суддею було допитано водія ОСОБА_3 , який пояснив, що 21 жовтня 2019 року їхав на автомобілі «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 в напрямку від м. Суми до с. Штепівка, перед поворотом ліворуч, він увімкнув лівий покажчик повороту та знизив швидкість руху, щоб пропустити автомобіль КАМАЗ, який рухався назустріч і в цей час в задню частину його автомобіля вдарив автомобіль МАЗ, від чого його автомобіль виштовхнуло на зустрічну смугу руху і його автомобіль зіткнувся з причепом автомобіля «КАМАЗ». Його автомобіль був у технічно справному стані.
Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він рухався на автомобілі КАМАЗ по напрямку м. Суми, назустріч йому рухався автомобіль «Ланос», який зупинився, щоб повернути ліворуч в с. Штепівка та на узбіччі стояло маршрутне таксі, потім воно почало рух і автомобіль МАЗ взяв ліворуч і гальмував, але сталося зіткнення з автомобілем «Ланос», який винесло на його смугу руху і відбулося зіткнувся з його автомобілем.
Таким чином, з пояснень свідків вбачається, що водій «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 завчасно увімкнув покажчик повороту та знизив швидкість руху перед маневром, тобто його дії були не раптовими, натомість водій вантажного автомобіля «МАЗ» невчасно помітив такі дії водія «ЗАЗ» та допустив зіткнення з вказаним автомобілем, що встановив суд першої інстанції.
На підтвердження правильності вказаних висновків свідчать не лише пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а й пояснення самого ОСОБА_1 в частині того, що він наближаючись по заду як до автомобіля «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 так і маршрутного таксі, добре бачив розташування на дорозі кожного з транспортних засобів, застосував екстрене гальмування, а тому не міг не усвідомлювати небезпечності свого маневру та мав завчасно знизити швидкість для безпечного роз?їзду.
На думку суду апеляційної інстанції оцінка показань ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була здійснена суддею першої інстанції вірно, а тому висновки про винуватість саме ОСОБА_1 відповідають як усним так і письмовим доказам по справі. 
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу наявності в діях ОСОБА_1 крайньої необхідності (ст. 18 КУпАП), то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».
Однією з найважливіших умов правомірності крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов?язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об?єктивний, так і суб?єктивний критерії, проте визначальним має бути об?єктивний критерій.
Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.
Таким чином, з урахуванням обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції в частині відсутності в даній справі стану крайньої необхідності, оскільки при виконанні водієм ОСОБА_1 вимог п. п. 2.8 «б», 18.1 ПДР України можливо було уникнути зіткнення, оскільки останній наближаючись до місця ДТП завчасно бачив обстановку на дорозі, оскільки свідки по справі однозначно вказали, що саме вантажівка «МАЗ» наближалася остання, тобто в даному випадку для водія вантажівки не було неочікуваним розташування на дорозі легкового автомобіля та маршрутного таксі, він їх бачив завчасно, а тому мав реагувати відповідним чином.
Доказів при апеляційному перегляді постанови судді, які б свідчили про відсутність події та складу адміністративного правопорушення не встановлено.
Висновки судді першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також необхідність закриття провадження у справі у зв?язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, є вірними.
Враховуючи викладене вважаю, що постанова судді є законною і обґрунтованою, а тому законних підстав для її скасування не вбачається. 
На підставі наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2020 року відносно ОСОБА_1 - залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника Коломійця Д.М. – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Матус В. В.