ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року	Львів	Справа № 300/1951/19 пров. № А/857/366/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,
з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції - Матуляк Я.П., 
час ухвалення рішення - не вказано, 
місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ, 
дата складання повного тексту рішення - не вказано,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради, яким просив визнати протиправною відмову відповідача, викладену у листі від 27.08.2019 року № С/9264, у наданні йому містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція з добудовою квартири АДРЕСА_1 », та зобов`язати відповідача надати йому такі містобудівні умови та обмеження. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року позов задоволено. 
Рішення мотивоване тим, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень, оскільки у спірному випадку були відсутні законодавчо визначені підстави для цього, вичерпний перелік яких встановлено ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також суд зазначив, що частиною третьою цієї статті не передбачена нотаріально посвідчена згода власників суміжних приміщень у вичерпному переліку документів для надання містобудівних умов та обмежень. При цьому, суд визнав безпідставним посилання відповідача та третьої особи на інформаційну картку адміністративної послуги «Надання (внесення змін до) містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкту будівництва», у п. 9 якої серед переліку документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, передбачено необхідність подання заявником нотаріально засвідченої згоди співвласників об`єкта нерухомості, земельної ділянки, суміжних приміщень, згода балансоутримуючої організації, оскільки ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги» встановлено, що перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, визначається законом та забороняється вимагати від суб`єкта звернення документи або інформацію для надання адміністративної послуги, не передбачені законом. Крім того, суд вказав, що визначення органом місцевого самоврядування позивачу цільового використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується їх цільове призначення, є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю. Також суд зазначив, що умови, за яких адміністративний орган відмовляє у наданні містобудівних умов і обмежень, визначені законом, і якщо такі умови відсутні, то даний орган повинен надати містобудівні умови і обмеження. Ці повноваження та порядок їх реалізації, на думку суду, передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати або не надати (відмовити) містобудівні умов і обмеження і за законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому суд дійшов висновку, що обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача як зобов`язання Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради надати містобудівні умови та обмеження не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки за відсутності передбачених законом підстав для відмови у їх наданні відповідач був зобов`язаний надати позивачу містобудівні умови та обмеження. Отже, оскільки інших підстав для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень, крім описаних вище, не встановлено, суд вважав, що втручання у повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень є виправданим, так як відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача. Водночас реалізацією відповідачем своїх дискреційних повноважень при наданні містобудівних умов та обмежень, на переконання суду, буде вважатися визначення управлінням змісту таких умов та обмежень.
Рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що надання містобудівних умов та обмежень є адміністративною послугою, перелік документів для її отримання визначається інформаційною карткою. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про адміністративні послуги» інформаційна картка адміністративної послуги затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої відповідним центральним органом виконавчої влади, іншим державним органом. Пунктом 9 інформаційної картки адміністративної послуги «Надання (внесення змін до) містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкту будівництва» від 25.07.2019 року, серед переліку документів, необхідних для отримання даної послуги, передбачено нотаріально засвідчену згоду співвласників об`єкта нерухомості, власників суміжних приміщень. Однак позивач не надав нотаріально засвідченої згоди власниками суміжної квартири АДРЕСА_2 на здійснення реконструкції з добудовою належної йому квартири № 1 в цьому будинку . Твердження позивача, з яким погодився суд першої інстанції, про необов`язковість згоди співвласників об`єкта нерухомості чи власників суміжних приміщень, на думку апелянта, є помилковим, оскілки п. 2 ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що до заяви про отримання містобудівних умов та обмежень додається, зокрема, згода власника нерухомого майна, засвідчена в установленому законодавством порядку. Також апелянт зазначає, що виконання робіт з перебудови житлових приміщень у багатоквартирних будинках повинно здійснюватися лише за згодою співвласників такого будинку, оскільки в іншому випадку будуть порушені їх житлові права. Крім того, на переконання апелянта, зобов`язання його прийняти конкретне рішення (видати позивачу містобудівні умови та обмеження) є втручанням в його дискреційні повноваження, що суперечить вимогам законодавства. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення, вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановив суд, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,0173 га, кадастровий номер 2610100000:08:010:0201, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2019 року за індексним номером 155016726 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.08.2019 року за № НВ-2607542822019. 
Також згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером від 04.02.2019 року 155015955 ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - однокімнатної квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 41,7 кв. м, що розміщена на зазначеній вище земельній ділянці. 
ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська звернувся до Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради із заявою про видачу вихідних даних - містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція з добудовою квартири АДРЕСА_1 ». 
Однак листом Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради від 27.08.2019 року № С/9264 позивача було повідомлено про відмову у наданні даної адміністративної послуги (містобудівних умов та обмежень) у зв`язку з відсутністю нотаріально посвідчених згод на здійснення вказаної реконструкції власників квартири АДРЕСА_6 . 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржених дій відповідача, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією. 
Згідно з положеннями ст. 26 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. 
Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. 
Відповідно до частини другої цієї статті фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. 
Згідно з частиною третьою даної статті містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру. Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва. Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним. Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення). Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. 
А відповідно до частини четвертої цієї статті підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання. 
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», як правильно зазначив суд першої інстанції, нею встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, однією з яких є неподання заявником визначених частиною третьою цієї статті документів. 
В свою чергу, ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» також визначено вичерпний перелік документів, які заявник повинен подати для отримання містобудівних умов та обмежень, про що вказаною в цій нормі, і серед цього переліку, як правильно зазначив суд першої інстанції, не передбачена нотаріально посвідчена згода власників суміжних приміщень. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради відмовило ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція з добудовою квартири АДРЕСА_1 » за відсутності законодавчо визначених підстав для цього, оскільки надання нотаріально посвідчених згод на здійснення вказаної реконструкції власників квартири АДРЕСА_6 , тобто власників суміжного приміщення, на що відповідач посилався у листі від 27.08.2019 року № С/9264, не передбачено наведеними вище нормами закону. 
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність посилання відповідача у спірному випадку на інформаційну картку адміністративної послуги «Надання (внесення змін до) містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкту будівництва від 25.07.2019 року», у п. 9 якої серед переліку документів, необхідних для отримання даної адміністративної послуги, передбачено необхідність подання заявником нотаріально засвідченої згоди співвласників об`єкта нерухомості, земельної ділянки, суміжних приміщень, згода балансоутримуючої організації, зважаючи на таке. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 8 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб`єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується. Інформаційна картка адміністративної послуги, що надається територіальним органом центрального органу виконавчої влади, іншого державного органу, їх посадовими особами, які уповноважені відповідно до закону надавати адміністративну послугу, затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої відповідним центральним органом виконавчої влади, іншим державним органом. Інформаційна картка адміністративної послуги містить, серед іншого, інформацію про перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, порядок та спосіб їх подання, а у разі потреби - інформацію про умови чи підстави отримання адміністративної послуги, та акти законодавства, що регулюють порядок та умови надання адміністративної послуги. 
Водночас, відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги» перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, визначається законом. Забороняється вимагати від суб`єкта звернення документи або інформацію для надання адміністративної послуги, не передбачені законом. 
Отже, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, який є суб`єктом надання певної адміністративної послуги, затверджує інформаційну картку такої послуги, в якій визначається, зокрема, перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, проте такий перелік повинен відповідати переліку документів, визначеному спеціальним законом, а також затверджується на підставі типової інформаційної картки, затвердженої відповідним центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом. 
Проте перелік документів, необхідних для отримання містобудівних умов та обмежень, визначений цією інформаційною карткою, не відповідає вичерпному переліку, визначеному ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», про що вказав суд першої інстанції. 
Твердження відповідача проте, що обов`язковість згоди співвласників об`єкта нерухомості чи власників суміжних приміщень передбачена п. 2 ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаною нормою визначено, що до заяви про отримання містобудівних умов та обмежень додається копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації). Тобто відповідно до змісту наведеної норми документи, передбачені нею, подаються лише у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано у відповідному Державному реєстрі, а також згода власника такого об`єкта потрібна якщо реконструкцію здійснює не він, а інша особа. 
Доводи відповідача про те, що виконання робіт з перебудови житлових приміщень у багатоквартирних будинках повинна здійснюватися лише за згодою співвласників такого будинку та посилання на положення ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, відповідно до якої усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку (приміщення загального користування, у тому числі допоміжні, несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, будівлі і споруди, призначені для задоволення потреб усіх співвласників тощо), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки дані вимоги стосуються саме багатоквартирних будинків. 
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. 
Водночас, як встановив суд з наданих сторонами пояснень і письмових доказів, будинок по АДРЕСА_2 є двоквартирним, а не багатоквартирним будинком, а тому для оформлення дозвільної документації на його реконструкцію не поширюються норми, встановлені для багатоквартирних будинків. 
Також у даній інформаційній картці відсутнє посилання на рішення відповідного центрального органу виконавчої влади чи іншого державного органу про затвердження типової інформаційної картки, а також міститься посилання на наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 «Про затвердження Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст», який втратив чинність 26.12.2017 року. 
Крім того, навіть якщо брати до уваги перелік документів, передбачений описаною інформаційною карткою, з її змісту вбачається, що надання нотаріально засвідченої згоди співвласників об`єкта нерухомості та/чи суміжних приміщень не є обов`язковим (при необхідності). Отже, зважаючи на таке формулювання, надання таких документів повинне бути зумовлене конкретними причинами, наявність та обґрунтованість яких повинен довести орган, яким видає містобудівні умови та обмеження, в даному випадку Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради, однак існування таких обставин відповідач суду не довів. 
Також колегія суддів враховує, що, як описано вище, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0173 га за адресою: АДРЕСА_5 , на якій знаходиться належна позивачу квартира, з цільовим призначенням ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
Отже, в даному випадку позивач має намір здійснити реконструкцію з добудовою квартири, власником якої він є і яка знаходиться на окремій земельній ділянці, яка також перебуває у його приватній власності, а тому, на думку колегії суддів, здійснення ним такої реконструкції не впливає на права інших осіб - власників квартири АДРЕСА_6 . 
Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради також не навело будь-яких конкретних та обґрунтованих доводів щодо того, яким чином здійснення ОСОБА_1 реконструкції його квартири порушує чи може порушити права власників суміжної квартири, яка є окремим ізольованим приміщенням і розташована на іншій земельній ділянці. При цьому, відповідач навіть не встановив, хто саме є власником (власниками) суміжної квартири і не з`ясував їх позицію щодо здійснення позивачем реконструкції своєї квартири. 
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, визначення органом місцевого самоврядування позивачу цільового використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується їх цільове призначення, є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю, що полягає у перешкоджанні цільовому використанню земельної ділянки. 
За таких обставин колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною відмови Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради видати ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція з добудовою квартири АДРЕСА_1 ». 
Також колегія суддів враховує, що відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. 
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. 
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. 
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі № 1640/2594/18. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 та п. 4 ч. 1 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, тобто дії, які він повинен вчинити за законом. 
Частиною 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
Як правильно зазначив суд першої інстанції, умови, за яких орган відмовляє у наданні містобудівних умов і обмежень, визначені законом, і якщо такі умови відсутні, орган повинен надати містобудівні умови і обмеження. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати або не надати (відмовити) містобудівні умови і обмеження. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. 
Тому, зважаючи, що Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради відмовило ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень без наявності законних підстав, не довело правомірності такої відмови чи наявності інших підстав для відповідного рішення, у спірному випадку, на думку колегії суддів, у відповідача не було інших варіантів дій (рішень) крім надання таких умов та обмежень, тобто відсутня дискреція у вирішенні спірного питання. 
Також слід зазначити, що в матеріалах справи наявні докази, які були досліджені судом першої інстанції і які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача як зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки за відсутності передбачених законом підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень відповідач зобов`язаний надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва вказаної земельної ділянки. А тому, оскільки інших підстав для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень не вбачається, втручання у повноваження Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради, як суб`єкта владних повноважень, є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача. Крім того, реалізацією відповідачем своїх дискреційних повноважень при наданні містобудівних умов та обмежень буде вважатися визначення управлінням змісту таких умов та обмежень. 
Також спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом у рішенні від 31.03.2020 року у справі № 819/1729/17. 
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що для повного і ефективного захисту порушених прав та законних інтересів ОСОБА_1 необхідно зобов`язати Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція з добудовою квартири АДРЕСА_1 ». 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 300/1951/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги виключно у випадках, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 15 квітня 2020 року