ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001204 пров. № 857/13036/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н. М.,  
суддів Гуляка В. В., Пліша М. А.,
з участю секретаря судового засідання Хітрень О. Ю.,
представник позивача: Васьків І.В.,
представник позивача: Юзефович І.Ю.,
представник позивача: Атаманчук В.І.,
представник відповідача: Пенюк А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.001204 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання  вчинити дії, - 
суддя в 1-й інстанції - Брильовський Р. М.,
час ухвалення рішення - 10:39 год., 
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення - 01.10.2019, -

                                               В С Т А Н О В И В : 
  
ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій просила: 1) визнати протиправними дії щодо відмови в призначенні дострокової пенсії позивачу за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та скасувати рішення Самбірського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії (протокол від 28.03.2018 р.); 2) зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як вдові учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з 23 березня 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач протиправно відмовив позивачу в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Стверджує, що позивач має право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до ст. 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки станом на 05.03.2015 р. позивач досягнув 50-річного віку та мав стаж роботи 26 років 3 місяці та 5 днів. Отже, позивач мала право на отримання пенсії, передбаченої вищевказаною нормою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як дружина військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби внаслідок захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю. 

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що ОСОБА_1 , на момент звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії, досягла пенсійного віку встановленого ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та має достатній для призначення пенсії трудовий стаж. Судом першої інстанції, при винесенні оскарженого рішення суду, безпідставно не було враховано правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах у справах № 164/1904/14-ц, № 522/2738/17, № 806/1952/18, № 493/1867/17, № 201/9987/17. Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії абз. 6 п. 3 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був викладений в іншій редакції, яка не містила відповідних норм права. На думку апелянта Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазнав лише редакційних змін, правове регулювання спірних правовідносин по суті не змінилося. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що позивач не досягла пенсійного віку встановленого ст. 26 Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому їй не може бути призначена пенсія. Відповідачем не приймалось рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу на підставі абз. 6 п. 3 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому визнання дій відповідача по відмові в призначенню позивачу пенсії за даними нормами протиправними є безпідставним. Крім того, на момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії відповідно до абз. 6 п. 3 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», така норма в даному законі була відсутня. Просить відмовити апелянту в задоволенні апеляційної скарги. 

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернулася до Самбірського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (дата реєстрації ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області 23.03.2018 р.) (а.с. 13 Т.1).
10 квітня 2018 року за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії, відділом з питань призначення та перерахунків пенсій № 3 ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області складено протокол № 3 від 28.03.2018 «Про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 ». Позивачу відмовлено оскільки вона не досягла пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058 - IV «Про загальнообов`язкове  державне пенсійне страхування» та тому, що під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС її покійний чоловік не мав статусу військовослужбовця (а.с. 17-19 Т.1).
10 квітня 2018 року Самбірський відділ обслуговування громадян управління обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області листом № 847/02.05-11 повідомив позивача, що протоколом № 3 від 28.03.2018 р. їй відмовлено в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 14-16 Т.1).
Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що на момент звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії позивач не досяг пенсійного віку встановленого ст. 26 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Покійний чоловік позивача не отримував пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому позивач, як вдова учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не отримала права на відповідний вид пенсії, оскільки право позивача (дружини померлого) на пенсію по втраті годувальника є похідним та взаємозв`язаним  від імперативного права померлого (чоловіка позивача) на даний вид пенсії. Позивач не зверталась до відповідача з заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до абз. 6 п. 3 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абз. 6 п. 3 Розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, до прийняття відповідного закону військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 20 статті 6, інваліда війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, інваліда війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до абзаців шостого та сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років для чоловіків і не менше 20 років для жінок (в редакції Закону до 01.01.2018 р.).
Відповідно до абзацу 3 підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за № 22-1 від 25.11.2005, до заяви про призначення пенсії за віком додаються посвідчення учасника бойових дій, довідка про період (періоди) участі у бойових діях або антитерористичній операції в районах її проведення, а для осіб, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 19, 20 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», також документи, на підставі яких встановлено статус учасника бойових дій, визначені Порядком надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 20 серпня 2014 № 413 (при призначенні пенсії учасникам бойових дій згідно з абзацом шостим пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону).
Згідно абзацу першого пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 р. (зі змінами та доповненнями) учасниками бойових дій визначаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового там начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейської, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби України спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 23.03.2018 позивач звернулась до органу Пенсійного фонду із заявою «Про призначення пенсії по втраті годувальника за Законом № 2262». В даній заяві позивач просила призначити їй пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262 від 09.04.1992 р.
Протоколом № 3 від 28.03.2018 «Про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії саме за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Однак, в позовній заяві позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні дострокової пенсії позивачу за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто згідно іншого Закону.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позовна заява у цій справі є передчасною, адже відповідачем не було відмовлено позивачу в призначенні пенсії відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Більше того, в матеріалах справи відсутня заява позивача до пенсійного органу про призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Виходячи з вищенаведеного, судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що на момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії (23.03.2018) пункт 3 абзац 6 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратив чинність (з 01.01.2018), а отже пенсійний орган не міг призначити позивачу пенсію згідно цього пункту.

Щодо відмови відповідача призначити позивачу пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», слід зазначити наступне.

Згідно ст.6 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» сім`ї померлих пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом мають право на пенсію в разі втрати годувальника на загальних підставах із членами сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Відповідно до статті 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Згідно з частинами першою-другою статті 30 цього ж Закону право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Частиною четвертою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або якщо вони є особами з інвалідністю.
Позивач на час звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії мала 53 роки. Стаж роботи складає 26 років 3 місяці та п`ять днів.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, позивач на час звернення до відповідача з заявою про призначення їй пенсії у зв`язку зі втратою годувальника мала вік 53 роки. Різниця до досягнення 60 років для призначення пенсії за віком становить більше 5 років, що свідчить про недосягнення позивачем пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Отже, позивач не має права на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки не досягла пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Виходячи з вищенаведеного пенсійним органом правомірно відмовлено позивачу в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Щодо покликання скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції, при винесенні оскарженого рішення, не враховано правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду, викладених в постановах від 25.05.2016 р. у справі № 164/1904/14-ц, від 06.02.2019 р. у справі № 522/2738/17, від 19.03.2019 р. у справі № 806/1952/18, від 30.10.2018 р. у справі № 493/1867/17, від 22.01.2019 у справі № 201/9987/17, слід зазначити, що справа № 164/1904/14-ц стосується перерахунку пенсії працівнику прокуратури, справа № 522/2738/17 стосується включення додаткових складових до грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, справа № 806/1952/18 стосується індексації пенсії, справи № № 493/1867/17, 201/9987/17  стосуються перерахунку пенсії працівника МВС.
Таким чином, предмет розгляду всіх вищевказаних справ відрізняється від предмету розгляду даної справи, а тому судом першої інстанції правильно не взято до уваги при винесенні оскарженого рішення суду подану позивачем практику касаційних судів.  

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
Згідно з частинами 1, 2 статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному  дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок  щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З врахуванням вказаного аналізу законодавства та матеріалів справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -
                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.001204 - без змін.
   
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 28 травня 2020 року.