Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 370/2059/17
провадження № 61-40160св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
особа, що подала скаргу - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О.,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у складі судді Мазки Н. Б. та постанову Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2018 року в складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою                         до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
 
Скарга мотивована тим, що 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала лист від старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 01 вересня 2017 року № 43800471/20.1/12 про направлення для виконання та до відома постанову від 01 вересня 2017 року до якого було додано постанову державного виконавця від 01 вересня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 17841184,48 грн у межах виконавчого провадження № 43800471.
 
При ознайомленні 17 жовтня 2017 року з матеріалами виконавчого провадження (далі - виконавчого провадження) № 43800471, встановлено, що постановою від 01 вересня 2017 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а постановою від 21 вересня 2017 року, державний виконавець відкрив нове виконавче провадження з іншим номером - ВП № 54748979 - для примусового стягнення того ж виконавчого збору, який раніше був предметом ВП № 43800471, тобто стягнення виконавчого збору у ВП № 43800471 було виділено в окреме                ВП № 54748979.
 
Скаржник вважає дії державного виконавця незаконними та такими,                    що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження»        (в редакції, що діяла на момент пред`явлення виконавчого документа                    до виконання) оскільки: правові підстави для стягнення виконавчого збору,         як санкції за відмову від добровільного виконання рішення, у відповідача відсутні; скаржник є майновим поручителем, тому несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки; розмір виконавчого збору підлягає стягненню виключно в сумі, обрахованій у розмірі 10 % від фактично стягнутої суми, а не від загальної заборгованості позичальника, і цей збір погашається виключно з суми, отриманої від продажу предмета іпотеки.
 
Крім того, в постанові про стягнення виконавчого збору зазначено не існуючу підставу для повернення виконавчого листа, зазначено пункт 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», хоча насправді - пункту 3 частини першої статті 37 цього ж Закону.
 
Крім того, державним виконавцем неправомірно виділено постанову про стягнення виконавчого збору з виконавчого провадження № 43800471 в окреме виконавче провадження № 54748979.
 
Просила суд, визнати незаконною та скасувати постанову Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Канцедала О. О. від                  01 вересня 2017 року у виконавчому провадженні № 43800471 про стягнення          з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17841184,48 грн.
 
Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 54748979 про стягнення                       з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від    13 червня 2018 року, скаргу задоволено.
 
Визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 01 вересня 2017 року       у виконавчому провадженні № 43800471 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17841184,48 гривень.
 
Визнано незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 54748979 про стягнення                          з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17841184,48 грн.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що постанова державного виконавця про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження суперечить нормам Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця            є неправомірними. Крім того, з урахуванням відсутності факту стягнення суми      чи її повернення, а також відсутності факту вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, а також вимог статей 45 та 51 Закону України «Про виконавче провадження», обрахований розмір виконавчого збору     у сумі 10 % від загальної вартості майна, що становить 17841184,48 грн                   є неправомірним.

Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 370/2059/17, витребувано її з Макарівського районного суду Київської області.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14 квітня 2020 року справу передано Бурлакову С. Ю .
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У липні 2018 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення              та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не досліджено та неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, що призвело                  до ухвалення незаконного рішення у справі. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив                  на касаційну скаргу, в якому вказувала, що судові рішення судів першої                та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 26 червня 2014 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43800471 з примусового виконання виконавчого листа                 № 1016/653/12 від 25 березня 2014 року.
 
Примусовому виконанню підлягало рішення суду про звернення стягнення           на заставне майно, передане в іпотеку позивачем, як майновим поручителем      за кредитним договором, заборгованість за яким складала 178411844,83 грн.
 
Одночасно, пунктом 2 постанови, боржнику надано семи денний строк з моменту внесення (отримання) цієї постанови для добровільного її виконання.
 
Пунктом 3 цієї постанови, боржника попереджено, що в разі невиконання постанови добровільно з нього буде стягнуто виконавчий збір, як санкцію           за відмову виконати постанову добровільно.
 
Оскільки рішення суду боржником добровільно не виконано, державний виконавець застосував до боржника санкцію у вигляді стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від загальної суми боргу, що становить 17841184,48 грн.
 
Постановою від 01 вересня 2017 року (в межах ВП № 43800471) виконавчий документ (виконавчий лист № 1016/653/12 виданий 25 березня 2014 року Макарівським районним судом Київської області) на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.
 
Цією ж постановою, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 вересня 2017 року № 43800471 виділено в окреме провадження.
 
Постановою від 21 вересня 2017 року в межах виконавчого провадження              № 54748979 відкрито виконавче провадження з виконання постанови                   № 43800471 від 01 вересня 2017 року, яку видав Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює                    за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України    до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією     з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
 
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.
 
Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця у вересні 2017 року, оскаржувана постанова винесена 01 вересня 2017 року, то на спірні правовідносини поширюється саме Закон України від        02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження       і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані          на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно       до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до частини другої статті 63 Закон України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів            (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
 
За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закон України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу                          є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено,                   а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню    в загальному порядку.
 
Згідно із частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду                 в порядку, передбаченому законом.
 
Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією                      та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
 
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
 
Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду                 у постановах: від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження   № 12-93гс18), від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження    № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
З указаного вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії                      чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів                        та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, розглянувши по суті скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо стягнення                             із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17841184,48 грн, як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення,      не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи    за правилами цивільного судочинства, тому допустив порушення відповідних норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду            в порядку цивільного судочинства.
 
За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що у силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування                 із закриттям провадження у справі.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд          у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.
 
Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2018 року скасувати.
 
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1                     до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала Олександра Олександровича про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору закрити.
 
Роз`яснити, що спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.
 
Попередити ОСОБА_1 про те, що в разі неподання нею протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, справа буде повернута        до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун