ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«16» червня 2020 року 
м. Харків
справа № 638/13545/17-ц
провадження 22ц/818/3137/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , представники відповідача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року в складі судді Шишкіна О.В.

в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним.

Позовна заява мотивована тим, що під час з нею перебування в шлюбі 05 листопада 1990 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , її чоловіком, укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_6 передала у власність її чоловіку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вважала цю угоду договором купівлі – продажу, оскільки ОСОБА_6 отримала їх спільні грошові кошти за квартиру, про що їй стало відомо після розірвання шлюбу з відповідачем.

Зазначила, що відповідач в межах існуючих відносин намагається маніпулювати ситуацією стверджуючи, що набута квартира є начебто його особистою власністю, оскільки є дарунком.

Просила визнати договір дарування від 05 листопада 1990 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Корабльовою І.В. за № 3-3722, удаваним та визнати його договором купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено; визнано удаваним договір дарування від 05 листопада 1990 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Корабльовою І.В. за № 3-3722; визнано його договором купівлі – продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з 05 грудня 2001 року в результаті договору міни спірна квартира перебуває у власності третіх осіб; що не залучено до участі у справі ОСОБА_6 , яка була стороною у справі; що позивачці було відомо про те, що у 1990 році укладено договір дарування, оскільки вона в ній прописалася, а в 2001 році виписувалася у зв`язку з укладенням договору міни, в якому чітко вказано, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на підставі договору дарування, тому строк звернення до суду вона пропустила.

12 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона фактично підтримала вимоги позову.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони спірного договору діяли свідомо до досягнення особистої користі, тому позов підлягає задоволенню.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 листопада 1990 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 в житлово-будівельному кооперативі «Енергія», який посвідчено державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Корабльовою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-3722 (а.с.8-9).

05 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_3 міняє квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору дарування, на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 . Міна здійснена без доплати (а.с.116).

Із пояснень свідків  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які допитані в суді першої інстанції вбачається, що спірна квартира тривалий час перебувала у стані продажу. Члени кооперативу не бажали її купувати через поганий технічний стан, у зв`язку з чим її продаж був запропонований іншим покупцям, які не були членами кооперативу. Такими покупцями стали родина « ОСОБА_11 », чоловік з дружиною ( ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ), які приходили на огляд спірної квартири. В подальшому вони вимагали звільнити приміщення попередніх власників та передавали кошти за цю квартиру у присутності членів кооперативу. 

Із пояснень свідка ОСОБА_14 , яка допитана в режимі відеоконференції, та є матір`ю позивачки вбачається, що до неї зверталась дочка з проханням надати у позику грошові кошти на придбання спірної квартири. 

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 224 ЦК Української РСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо угоду укладено з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі (частина друга статті 58 ЦК Української РСР).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (постанова втратила чинність на підставі постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. 

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. 

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобов`язаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні іншого конкретного спору (поділ спадкового майна, оспорювання подальших правочинів, укладених щодо спірного нерухомого майна).

Такі самі положення щодо удаваності правочину містяться в нормах чинного ЦК України.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України )стаття 234 ЦК Української РСР) договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Вважаючи встановленим те, що між сторонами договору дарування були відсутні будь-які родинні чи дружні зв`язки, до укладання договору сторони не були знайомі, а також наданих свідками пояснень, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є удаваним, оскільки насправді укладено договір купівлі-продажу, отже позов підлягає задоволенню.

Проте, матеріали справи свідчать про те, що позивачка не обґрунтувала удаваності договору дарування квартири з метою приховання договору купівлі-продажу цієї квартири, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. 
Спірний договір дарування був укладений 05 листопада 1990 року, нотаріально посвідчений.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відбулась передача грошових коштів за придбання квартири, як про це вказує позивачка. Крім того, позивачкою не зазначено, за яку суму, як вона вважає, було придбано квартиру. 

Встановивши, що, укладаючи спірний договір дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі, договір купівлі-продажу; позивачка не обґрунтувала удаваності договору дарування квартири з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Висновок суду першої інстанції щодо того, що факт укладення удаваного правочину та виконання зобов`язань може доводитися показаннями свідків є помилковим, оскільки із роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» вбачається, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених статтею 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, стаття 376 ЦК Української РСР). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально-караних діянь.

Такі ж роз`яснення надані у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з яких вбачається, що  не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). В даному випадку, оскільки спірна угода є договором дарування, її удаваність свідченнями свідків не доводиться.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник не довели, що цей правочин є договором купівлі – продажу спірної квартири.

Також, слід зауважити, що ОСОБА_1 не є стороною договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_3 (обдарований) та ОСОБА_6 (дарувальниця). Заявляючи вимогу про визнання зазначеного правочину удаваним, позивачка визначила відповідачем лише ОСОБА_3 , тоді як іншою стороною оспорюваної угоди є ОСОБА_6 , яка не була залучена до участі у розгляді справи. Не були залучені до участі у справі і треті особи, які на сьогодні є власниками спірної квартири.

Твердження ОСОБА_3 про те, що позивачці було відомо про те, що у 1990 році укладено договір дарування, оскільки вона в ній прописалася, а в 2001 році виписувалася у зв`язку з укладенням договору міни, в якому чітко вказано, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на підставі договору дарування, тому строк звернення до суду вона пропустила і їй необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі  № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що: «сплив позовної давності,  про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). У випадку підтвердження під час нового розгляду справи підставності заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції має дослідити питання перебігу позовної давності за кожною вимогою і щодо кожного з відповідачів, які заявили про її застосування, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 138-140 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 і в пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц».

Виходячи з того, що права ОСОБА_1 не порушені, в задоволенні позовних вимог позивачці необхідно відмовити з підстав необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності, оскільки відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог. 

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 960,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.