Постанова
Іменем України
 
09 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 442/3250/18
провадження № 61-48648св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 у травні 2018 року звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), у якому просив стягнути з відповідача на його користь попередню оплату за договором у сумі 1 770 000,00 грн та штраф у сумі 190 000, 00 грн.
На обґрунтування дотримання альтернативних правил територіальної підсудності під час подання позову, визначених частиною восьмою статті 28 ЦПК України, зазначив, що згідно з листом від 12 травня 2015 року місцем виконання договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2013 року № 09/13 визначено адресу: АДРЕСА_1 . 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 серпня 2018 року відкрито провадження у справі.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалася тим, що позовна заява відповідає вимогам статей 175-177 ЦПК України. Підстави, визначені статтями 185-186 ЦПК України, для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі відсутні.
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 серпня 2018 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП  ОСОБА_2 про стягнення попередньої оплати та штрафу за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2013 року № 09/13 скасовано, справу за підсудністю направлено на розгляд до Острозького районного суду Рівненської області.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду за встановленою підсудністю, апеляційний суд зазначив, що спір між сторонами виник з приводу стягнення попередньої оплати та штрафу за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2013 року № 09/13. Відповідно до змісту договору місце виконання в ньому не зазначено. Посилання позивача на те, що місце виконання договору визначено повідомленням від 12 травня 2015 року, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки це повідомлення направлено позивачем відповідачу через півтора року після укладення договору і таке не можна вважати зміною умов договору.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що правила визначення підсудності за вибором позивача, передбачені статтею 28 ЦПК України, на цей спір не поширюються.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у січні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року, направити справу для продовження розгляду до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що, зважаючи на місце укладення договору за місцезнаходженням позивача у справі як покупця (м. Дрогобич), враховуючи сутність обов`язків продавця, визначених у договорі, зокрема, доставити товар-обладнання власним транспортом за власний рахунок, провести монтаж, пусконалагоджувальні роботи та навчання персоналу - фактично за зазначеним місцезнаходженням покупця, такий договір підлягає виконанню за визначеним покупцем місцезнаходженням. Зазначає, що у договорі погоджено відкладальну умову - повідомлення місця доставки товару після здійснення попередньої оплати, граничний строк повідомлення покупцем продавця щодо такого сторонами у договорі не встановлений, а отже не є обмеженим. Також зазначає, що грошові кошти на виконання умов договору передані відповідачу позивачем у м. Дрогобичі під час укладення договору.
Вважає, що апеляційний суд наведеного не врахував, а тому дійшов помилкових висновків про підсудність спору Острозькому районному суду Рівненської області.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін. Зазначає, що у договорі не визначене місце його виконання, сторонами таке місце не погоджувалося, а лист-повідомлення ОСОБА_1 є одностороннім документом, який відповідач не підписував та у якому зазначено лише місце поставки товару, а не місце виконання договору.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки. 
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Верховний Суд в оцінці оскаржуваних судових рішень врахував, що предметом позову є вимога про попередню оплату за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2013 року № 09/13 у сумі 1 770 000, 00 грн та штрафу у сумі 190 000, 00 грн.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. 
У статті 28 ЦПК України визначені правила альтернативної підсудності за вибором позивача. За правилами частини восьмої цієї статті позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження з підстав порушення правил територіальної підсудності спору та направляючи справу для продовження розгляду за встановленою підсудністю, апеляційний суд врахував предмет спору, дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення у справі.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має дослідити питання належності спору до юрисдикції суду, у тому числі й до територіальної юрисдикції (підсудності).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції не надав оцінку доводам позивача про наявність підстав для подання позову у справі, яка переглядається, за правилами альтернативної підсудності, не перевірив дотримання позивачем правил підсудності під час подання позову та можливість вибору позивачем суду за правилами альтернативної підсудності. Наведені порушення правомірно усунуті апеляційним судом.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, спір між сторонами виник з приводу стягнення попередньої оплати та штрафу за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2013 року № 09/13. Відповідно до змісту договору місце виконання в ньому не зазначено. Посилання позивача на те, що місце виконання договору визначено повідомленням від 12 травня 2015 року, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки це повідомлення направлено позивачем відповідачу через півтора року після укладення договору і, враховуючи виникнення спору між сторонами з приводу його виконання, таке повідомлення не можна вважати безспірно погодженою зміною умов договору.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частинами першою та другою статті 692 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Враховуючи, що позивач не довів, що умовами договору визначено місце його виконання саме за адресою: АДРЕСА_1 ; у матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу листа-повідомлення про визначення місця виконання договору; як стверджує позивач, зобов`язання за договором відповідачем не виконані; зміст договору не свідчить, що його виконання можливе лише за конкретною адресою, у певному місці, позивачем цього не доведено, висновки апеляційного суду про подання позову до суду з порушеннями загальних правил підсудності є законними та обґрунтованими.
Враховуючи наведене, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко