Постанова  
Іменем України 
 
27 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 569/8887/17-ц
провадження № 61-45626св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року в складі судді Корнійчук А. В. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - 
ТОВ «ФК «Вектор Плюс») про визнання договору недійсним.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 16 листопада 2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк» ) укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 75 000,00 доларів США на термін до 15 листопада 2036 року.
 
З метою забезпечення належного виконання позичальником умов зазначеного вище кредитного договору, 16 листопада 2007 року між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Звертав увагу на те, що 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - АТ «Сведбанк»), яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладені договори про відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі, за договором, укладеним з позивачем, а також за договорами іпотеки, зокрема, за іпотечним договором 
від 16 листопада 2007 року.
 
Зазначав, що згідно з підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), в редакції чинній на час укладення оспорюваних договорів, до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором на якому базується таке відступлення.
 
Посилаючись на те, що позичальник за зазначеним вище кредитним договором не є суб`єктом господарювання, а тому ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» не мало права щодо набуття відступленого права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договорами, позивач просив визнати недійсним з моменту укладення договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між АТ «Сведбанк» та 
ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за зазначеними вище кредитним договором та договором іпотеки.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Розпорядження № 231, на яке посилається позивач, є підзаконним 
нормативно-правовим актом, положення якого суперечить нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не може бути застосоване до спірних правовідносин.
 
Судом першої інстанції також зазначено, у випадку суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Враховуючи те, що нормами ЦК України не передбачено будь-яких обмежень та застережень щодо правового статусу особи боржника під час відступлення права грошової вимоги, законність оспорюваного позивачем правочину не підлягає сумніву.
 
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновком щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та виходив з того, що судом досліджено зміст договорів факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами на предмет відповідності вимогам чинних на момент їх укладення законів та зроблено правомірний висновок про те, що зазначені договори є укладеними відповідності до вимог закону та при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють ці правовідносини.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області 
від 04 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області 
від 06 вересня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосування Розпорядження № 231, безпідставно зазначивши при цьому, що його положення суперечить нормам ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Судами не звернуто увагу на те, що Розпорядження № 231 є офіційним письмовим документом, який спрямований на регулювання спірних правовідносин та за ознаками є нормативно-правовим актом, при цьому в частині другій статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.Нормативно-правовим актом державного органу і є зазначене вище Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, яке містить обмеження відступлення права вимоги в частині правового статусу боржника - суб`єкта господарювання.
 
Заявник також зазначає, що судами не надана належна правова оцінка оспорюваному договору про відступлення права вимоги, проте зазначено про  договір про припинення зобов`язання переданням відступлення, який позивачем не підписувався. Позивачем доведено, що на час укладення договору про припинення зобов`язання 30 квітня 2013 року він перебував на робочому місці, договір не підписував, проте його твердження були проігноровані судом першої інстанції.
 
Зазначає, що районним судом також порушено норми процесуального права, а
саме - не встановлено осіб, присутніх в судовому засіданні 04 травня 2018 року, помилково зазначено, що в судовому засіданні був присутній ОСОБА_1 , проте останній не брав участь в судовому цьому засіданні.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У жовтні 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року, витребувано матеріали цивільної справи № 569/8887/17-ц із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), в редакції чинній а час її подання.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що16 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 75 000,00 доларів США на термін до 15 листопада 2036 року.
 
На забезпечення належного виконання позичальником умов зазначеного вище кредитного договору, 16 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та 
ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого, остатній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
28 листопада 2012 року між АТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладений договір про відступлення права вимоги заборгованості за кредитними договорами, зазначеними в реєстрі, в тому числі, за договором від 16 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 
 
28 листопада 2012 року між АТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними в реєстрі, в тому числі, за договором 
від 16 листопада 2007 року, укладеним з позивачем.
 
Відповідно до копії договору про припинення зобов`язання від 30 квітня 2013 року, укладеним між кредитором ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ОСОБА_1 , сторонами узгоджено припинення зобов`язань боржника, які виникли на підставі кредитного договору від 16 листопада 2007 року зі змінами та доповненнями, шляхом передачі боржником кредитору суми відступного не пізніше 31 жовтня 2013 року.
 
Згідно зі статутом ПАТ «Омега Банк» рішенням загальних зборів акціонерів 
від 29 квітня 2013 року АТ «Сведбанк» змінив найменування на ПАТ «Омега Банк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань АТ «Сведбанк».
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
 
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.  
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваних правочинів між АТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» сторонами було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин Розпорядження № 231, у порушення вимог якого укладено договір факторингу, щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке.
 
Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
 
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
 
Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.
 
Розпорядження № 231, на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності оспорюваних договорів, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.
 
Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).
 
Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.
 
Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договорів від 28 листопада 2012 року при їх вчиненні та вплинути на правомірність цих договорів.
 
Також, слід зазначити, що вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
 
Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та  інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
 
В той же час позивач, який не є стороною оспорюваних ним правочинів, не довів порушення його прав та законних інтересів оспорюваними договорами.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що судами не надана належна правова оцінка оспорюваним правочинам, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, з яких вбачається, що суди, з дотриманням норм процесуального права оцінили всі доводи сторін в справі, на які вони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, правильно застосувавши норми матеріального права.
 
Посилання заявника на те, що позивачем доведено, що на час укладення договору про припинення зобов`язання від 30 квітня 2013 року він перебував на робочому місці, договір не підписував, проте його твердження були проігноровані судом першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений вище договір не був предметом оцінки в межах цієї справи, позивач не пред`являв вимоги про визнання його недійсним з підстав відсутності волевиявлення на укладання цього договору. 
 
Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права зазначенням в оскаржуваному судовому рішенні, що спір розглянуто за участі позивача, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з якими погодився і апеляційний суд.
 
Інші доводи касаційної скарги також не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	В. В. Яремко