ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" травня 2020 р.           Справа№ 925/1236/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Поляк О.І. 
          Пономаренка  Є.Ю. 

При секретарі                                  Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:
від позивача: Остапенко В.В. (довіреність №14-201 від 17.05.2019 року)
від відповідача:  не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 року
у справі №925/1236/19 (суддя Довгань К.І.)
за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Ватутінського комунального підприємства теплових мереж 
про стягнення 76143, 30 грн.,
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Ватутінського комунального підприємства теплових мереж про стягнення 71283,06 грн. пені та  4860,24 грн. 3 % річних за несвоєчасне виконання умов договору постачання природного газу від 21.12.2015 за №2187/16-ТЕ-36. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором постачання природного газу від 21.12.2015 за №2187/16-ТЕ-36, а саме:  відповідач допустив прострочення оплати вартості отриманого за договором природного газу.
Відповідач в обгрунтування заперечень проти позову вказував на те, що  що 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016,  яким унормовано, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом (стаття 7). Зокрема, кредиторська заборгованість по договору № 2187/16-ТЕ-36 від 21.12.2015 за природний газ, використаний станом на 01.07.2016, була погашена відповідачем повністю ще у серпні 2016 року, і тому кредиторська заборгованість відповідача не підлягала реструктуризації за її відсутності станом на 31.12.2016, а підприємство - включенню до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. 
Рішенням господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016 - є нормою прямої дії, при цьому застосування вказаної норми не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності наведеним Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 року по справі №925/1236/19 про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 71  283, 06 грн. та 3% річних в розмірі 4  860, 24 грн. скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені в розмірі 71 283, 06 грн. та 3% річних в розмірі 4   860, 24 грн. задовольнити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог порушено норми матеріального права (Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, ст. ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України) та неправильно застосовані норми процесуального права (ч. 2 ст. 11, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України), рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Зокрема, скаржник посилався на те, що: 
- згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016 списання заборгованості є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст. 1 наведеного закону, і дія вказаного закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст. 2 Закону. В свою чергу, учасниками процедури врегулювання заборгованості ( у т.ч. процедури списання) є підприємства та організації, включені до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. 
- застосування ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016 правомірне лише щодо підприємств та організацій, включених до відповідного Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, до якого відповідач не включений; 
- матеріали справи не містять документів щодо включення підприємства відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, як не містить доказів і відповідної ліцензії на виробництво теплової енергії. 
Також, скаржник посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16.  
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2020 сформовано колегію суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя), судді: Поляк О.І., ОСОБА_1.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Черкаської області від 21.01.2020, та призначено справу до розгляду  на 24.03.2020, зупинено дію оскаржуваного рішення. 
17.03.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від  Ватутінського комунального підприємства теплових мереж надійшов відзив на апеляційну скаргу, який подано учасником справи засобами поштового зв`язку у строк встановлений судом апеляційної інстанції, у зв`язку з чим його прийнято до розгляду у відповідності до ст. 263 Господарського процесуального кодексу України. 
У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права. 
Відповідач наголошував на тому, що: 
-  він не підлягав включенню до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості в силу приписів абзацу 4 частину2 статті 3, частиною 1 статті 5 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, п. 8, п. 14 Порядку ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, оскільки кредиторська заборгованість за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення населенню згідно з договором постачання природного газу № 2187/16-ТЕ-36 від 21.12.2015, погашена повністю у серпні 2016 року, тобто станом на 31.12.2016 кредиторська заборгованість булла відсутня, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи; 
- в матеріалах справи наявні ліцензії на виробництво теплової енергії та на постачання теплової енергії, виданої відповідачу Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 зі змінами від 22.04.2020 №291 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12 березня 2020 до 11 травня 2020 року на усій території України карантин.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.
24.03.2020 року справу №925/1236/19 за  апеляційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  було знято з розгляду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 року повідомлено учасників справи № 925/1236/19, що розгляд апеляційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  на рішення господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 року у справі № 925/1236/19 не відбувся 24.03.2020. Про дату і час судового засідання за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  на рішення господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 року у справі № 925/1236/19 учасники справи будуть повідомлені додатково.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2020 року, в зв`язку із звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді, сформовано колегію суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя), судді: Пономаренко Є.Ю., Поляк О.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2020, прийнято до розгляду апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до розгляду у визначеному складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий суддя), судді: Пономаренко Є.Ю., Поляк О.І., розгляд апеляційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  на рішення господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі № 925/1236/19 призначено на 26.05.2020. 
          Представник позивача у судовому засіданні, 26.05.2020 року підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи про час та місце розгляду справи, всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с.207,208,218,219,225,226)
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених  про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає  справу за відсутності  такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась,  судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності  представника відповідача за наявними у справі доказами.
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків.
Як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідач - Ватутінське комунальне підприємство теплових мереж, як теплопостачальне підприємство, має ліцензії № АЕ287707 , № АЕ 287709 на виробництво та постачання теплової енергії, які є безстроковими відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" від 02.03.2015 № 222-УШ, і копії яких наявні в матеріалах справи (т. 1, а.с. 161, 162)
21.12.2015 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як постачальником, та Ватутінським комунальним підприємством теплових мереж, як споживачем, укладений договір постачання природного газу № 2187/16-ТЕ-36 (далі - Договір (т. 1 а.с. 17-23)), відповідно до умов якого постачальник (позивач) зобов`язався передати у власність споживачу (відповідачу)  у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору (пункт 1.1), газ, що постачається за цим договором, використвується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2).
Умовами Договору сторони також погодили, що: 
-  постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 2288,0 тис.куб.м. (п. 2.1); 
-  обсяги газу, що планується передати за цим договором, повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, викладених у п. 1.2 договору (п.п. 2.1.1 п. 2.1); 
- право власності на газ переходить від постачальника до споживача в пунктах приймання - передачі (п. 3.1), а в подальшому додатковою угодою № 4 від 31.03.2016 сторони узгодили, що право власності на газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання - передачі газу; 
- реалізація газу споживачу за визначеною у п. 5.2 ціною здійснюється за наявності відповідної ліцензії на виробництво теплової енергії (у випадках, передбачених чинним законодавством) (п. 5.3); 
- оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами  шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1).
Також, сторонами Договору були укладені додаткові угоди: № 1 від 31.12.2015 (т. 1, а.с. 24-25), № 2 від 29.01.2016 (т. 1 , а.с. 26), № 3 від 25.03.2016 (т. 1, а.с.27-28), № 4 від 31.03.2016 (т. 1 а.с. 29-31). 
Відповідно до Актів приймання - передачі природного газу від 31.01.2016 на суму 2  253  256,54 грн., від 29.02.2016 на суму 1  594  298,71 грн., від 31.03.2016 на суму 1  430  974,32 грн., від 30.04.2016 на суму 3  584,69 грн., на виконання п.2.1 Договору позивач поставив протягом 2016 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 5  282 114,26 грн. (т. 1 , а.с. 32-35) 
Крім того, в матеріалах справи наявні Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України № 550 від 18.02.2016, № 855 від 16.03.2016, № 1120 від 13.04.2016 (т. 1, а.с. 47). 
Також, позивачем до матеріалів справи надано: 
- листи відповідача від 23.06.2016 № 317 та № 338 від 11.07.2016 про здійснення зарахування коштів переплати в рахунок оплати поставленого газу по Договору (т. 1, а.с. 48-49); 
- виписки по особовому рахунку позивача щодо надходження від відповідача оплат за поставлений газ, згідно яких відповідачем здійснено оплати по договору, зокрема, погашення у повному обсязі наявної заборгованості (залишку) 23.08.2016 (т. 1, а.с. 51-148); 
- виписку по рахунку про відсутність заборгованості і сплату відповідачем загалом по договору 5  636  972,86 грн. (т. 1, а.с. 50) .
Позивач, посилаючись на те, що відповідач здійснював несвоєчасно оплату за переданий газ та не виконав зобов`язання у строк, визначений Договором (п.6.1),  нарахував відповідачу 71283,06 грн. пені  та 4860,24 грн. 3% річних. 
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
При цьому, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
В свою чергу, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII від 03.11.2016 року (далі - Закон).
Законом визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно   до   приписів ст.1 Закону заборгованістю,   що   підлягає врегулюванню, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Згідно ст.2 Закону, дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Ч.1 ст.3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користуванню зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.
Пунктом 3 Порядку визначено, що реєстр формується з метою забезпечення збирання, накопичення, обробки, захисту, обліку та надання інформації про теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону (далі - підприємства).
Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.
Водночас ч.3 ст.7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Суд апеляційної інстанції, враховуючи вищенаведені приписи Закону, дійшов висновку, що частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" - є імперативною нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. 
При цьому, застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, яка в силу приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України підлягає застосуванню судами нижчих інстанцій. 
Крім того, відповідач відноситься до теплопостачального підприємства, яке має ліцензії на виробництво та постачання теплової енергії, докази чого наявні в матеріалах справи.  На підставі укладеного з позивачем Договору відповідач придбав природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (що чітко зазначено в пункті 1.2 Договору).
Наведеним спростовуються доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, щодо необхідності включення відповідача до зазначеного Реєстру, як підстави для застосування ч. 3 ст. 7 Закону. 
Також, як встановлено судом першої інстанції, і що не заперечувалось учасниками спору, відповідачем всупереч умов ст. ст. 526, 692 Цивільного кодексу України допущено прострочення перед позивачем виконання своїх зобов`язань з своєчасної оплати вартості товару (газу), отриманого по Договору за актами приймання - передачі, оплата здійснювалась частково, що наведено позивачем у відповідному розрахунку, перевіривши який щодо сум, строків та ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції погоджується з вірністю зазначених у ньому показників щодо сум, строків та ставок нарахувань. 
Таким чином, в силу приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивач вважає, що наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді 3% річних (розраховані позивачем до стягнення в розмірі 4  860,24 грн.), а в силу приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України - наявні підстави для застосування штрафної санкції у вигляді пені (розраховані позивачем до стягнення в розмірі 71283,06 грн.). 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що учасниками спору не заперечувався факт виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати основного боргу по Договору у повному обсязі, а наявні матеріали справи, зокрема банківські виписки, свідчать, що основний борг погашено відповідачем у повному обсязі у серпні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом (30.11.2016). Наведене також підтверджується розрахунком позовних вимог, який подано позивачем разом з позовом.  
Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку, керуючись ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності наведених обставин та добровільності їх визнання сторонами, а також в сукупності з приписами ст.ст. 76-78 Господарського процесуального кодексу України враховує, що вказані обставини підтверджуються належними, допустимими, достовірними доказами, наявними в матеріалах справи. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нараховані позивачем до стягнення з відповідача 71283,06 грн. пені та 4860,24 грн. 3 % річних за несвоєчасне виконання умов договору постачання природного газу від 21.12.2015 за №2187/16-ТЕ-36 - не підлягали нарахуванню в силу приписів ч. 3 ст. 7 Закону, а тому обумовлені законом підстави для їх стягнення в судовому порядку -  відсутні, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають. 
Щодо доводу скаржника про те, що при вирішенні спору підлягає врахуванню правова позиція, викладену у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
У справі № 908/3211/16  суд касаційної інстанції дійшов висновку, що заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором №1009/15-КП-13 від 24.11.2014 природного газу погашена відповідачем у повному обсязі до набрання чинності Законом, відповідача включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 3 ст. 7 Закону, у зв`язку із цим позовні вимоги про стягнення з відповідача суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову. 
Отже, обставини у справі  № 908/3211/16 свідчать, що підприємство - відповідач перебувало у Реєстрі підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, на відміну від обставин даної справи № 925/1236/19, в якій підприємство - відповідач не перебуває у вказаному Реєстрі, а отже, обставини у вказаних справах, - є різними. 
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку, ухвалення рішення у справі № 908/3211/16 - не є підставою для твердження про необхідність включення відповідача до вказаного Реєстру, як підстави для застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону щодо не нарахування та/або списання нарахованих до стягнення показників 3% річних та пені, оскільки як зазначалось вище, обставини стосовно правомірності підстав не нарахування та/або списання вказаних показників внаслідок незнаходження підприємства-відповідача у вказаному реєстрі, як і підстави для застосування у такому випадку норми права (ч. 3 ст. 7 Закону) - були предметом дослідження касаційного суду в межах справи № 905/299/18, правова позиція якого враховується в межах розгляду даного спору. 
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. 
Приписами ст. 76  Господарського процесуального кодексу України визначено, що Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з приписами статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею  86  Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни  рішення  Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі № 925/1236/19 - відсутні.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 було зупинено дію рішення Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі № 925/1236/19 у зв`язку з поновленням скаржнику строку його на апеляційне оскарження, і відповідно, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а тому суд апеляційної інстанції поновлює його дію. 
Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.  
Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі № 925/1236/19 -  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі № 925/1236/19 -  залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за  акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". 
4. Поновити дію рішення Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі № 925/1236/19. 
5. Матеріали справи № 925/1236/19  повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови підписано 02.06.2020

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                О.І. Поляк

                                                                                Є.Ю. Пономаренко