Постанова
Іменем України
 
06 травня 2020 року
місто Київ
 
справа № 460/4026/15-ц
провадження № 61-47889св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у складі судді Кондратьєвої Н. А. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, із урахуванням уточнених вимог, просила визнати незаконним та скасувати рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 30 серпня 2007 року № 385; визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки.
Позивач обґрунтовувала позов тим, що 10 жовтня 2006 року Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області ухвалила рішення № 138 «Про передачу земельної ділянки у власність», яким земельну ділянку площею 0, 0941 га в рівних частинах передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства.
Позивачу стало відомо, що рішенням від 24 квітня 2007 року № 232 
«Про скасування рішення Рясне-Руської сільської ради від 10 жовтня 2006 року № 138» зазначене рішення визнано недійсним та скасовано з посиланням на постанову Яворівського районного суду Львівської області про його скасування, при цьому зазначену земельну ділянку передано у власність ОСОБА_4 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
30 серпня 2007 року Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області ухвалила рішення № 385 «Про внесення змін до рішення Рясне-Руської сільської ради від 24 квітня 2007 року № 232», яким передала ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, площею 0, 0941 га, що знаходиться у с. Рясне-Руське для ведення особистого селянського господарства. 
Вважала зазначене рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки воно ухвалене на підставі постанови Яворівського районного суду Львівської області, втім на запит позивача від 30 липня 2015 року про надання справи за її позовом до Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення, а також рішення суду від 03 липня 2007 року Яворівський районний суд Львівської області надав відповідь, що згідно з алфавітним покажчиком за 2007 рік адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Рясно-Руської сільської ради про визнання незаконним рішення не числиться.
Зазначена земельна ділянка знаходиться у зоні житлової забудови та за цільовим призначенням належить до земель житлової та громадської забудови, рішення щодо зміни її цільового призначення не приймалося, однак всупереч цільовому призначенню земельної ділянки вона передана ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, що є неправомірним. Позивач наполягала, що земельну ділянку не було вилучено у неї, вона надалі використовує її для городництва. З наведених підстав рішення Рясно-Руської сільської ради від 30 серпня 2007 року № 385 має бути визнано незаконним та скасовано. На підставі оскаржуваного рішення відповідачу ОСОБА_2 Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області видано державний акт, серії ЯД № 483131, а відтак у ОСОБА_2 виникло право власності на спірну земельну ділянку, однак, оскільки рішення від 30 серпня 2007 року № 385 є неправомірним, виданий на його підставі державний акт також необхідно визнати недійсним. 27 листопада 2009 року ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Оскільки відповідач ОСОБА_2 не набула в установленому порядку права власності на спірну земельну ділянку, то і не мала права на розпорядження нею шляхом укладення договору дарування, тому така угода має бути визнана недійсною. 
Стислий виклад заперечень відповідача
Відзив на позов не надходив.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що предметом заявленого позову є оскарження рішення Рясне-Руської сільської ради від 30 серпня 2007 року № 385, яким внесено зміни до пункту 2 рішення 
Рясне-Руської сільської ради від 24 квітня 2007 року № 232 та визнано за ОСОБА_2 право на земельну ділянку, площею 0, 0941 га, у с. Рясне-Руське. ОСОБА_1 , звернувшись з позовом за захистом порушених прав, не оскаржила рішення Рясне-Руської сільської ради від 24 квітня 2007 року № 232, яким скасовано попереднє рішення про передачу спірної земельної ділянки, зокрема і позивачу. Таким чином, відсутність у позивача будь-якого речового права на спірну земельну ділянку унеможливлює захист або відновлення такого в судовому порядку.
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, керувався тим, що позивачу необхідно було подати до суду належні та допустимі докази саме про існування у неї права на спірну земельну ділянку, зокрема, й про правомірність використання нею цієї земельної ділянки 
(за її твердженням), проте, ані апеляційна скарга, ані матеріали справи в цілому будь-яких доказів про права позивача на спірну земельну ділянку не містять.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено те, з якого саме моменту позивач користується спірною земельною ділянкою; не досліджено те, ким саме та яким чином використовується ця земельна ділянка, а також не перевірено правомірність надання спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 .
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у грудні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 213 ЦПК України 204 року, статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Рясно-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області «Про передачу земельної ділянки у власність» від 10 жовтня 2006 року № 138 земельну ділянку, площею 0, 0941 га, передано у рівних частинах у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства.
Надалі, рішенням від 24 квітня 2007 року № 232 «Про скасування рішення Рясне-Руської сільської ради від 10 жовтня 2006 року № 138» визнано недійсним та скасовано, при цьому зазначену земельну ділянку передано у власність ОСОБА_4 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
30 серпня 2007 року Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області ухвалено рішення № 385 «Про внесення змін до рішення Рясне-Руської сільської ради від 24 квітня 2007 року № 232», яким передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, площею 0, 0941 га, що знаходиться у с. Рясне-Руське для ведення особистого селянського господарства.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з положеннями статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, згідно з положеннями статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Згідно зі статтею 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
Як встановлено судами, предметом пред`явленого позову є рішення Рясне-Руської сільської ради від 30 серпня 2007 року № 385, яким внесено зміни до пункту 2 рішення Рясне-Руської сільської ради від 24 квітня 2007 року № 232 та визнано за ОСОБА_2 право на земельну ділянку, площею 0, 0941 га, у с. Рясне-Руське.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).
Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Водночас, позивач, реалізуючи своє право на судовий захист та обравши відповідний спосіб захисту, не оскаржувала рішення сільської ради від 24 квітня 2007 року № 232, відповідно до якого право власності на спірну земельну ділянку належить ОСОБА_4 .
При цьому, як правильно зауважив та встановив суд апеляційної інстанції, не надано позивачем й доказів на підтвердження можливості захисту імовірного інтересу, що полягає у фактичному користуванні спірною земельною ділянкою, що доводить обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд врахував, що відповідно до статті 125 ЗК України в редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Наведене правило позбавляє позивача як фактичного користувача права вимагати надання захисту її інтересу на збереження такого користування, визнання за нею відповідного права у наведений спосіб, оскільки такий фактичний стан, як стверджує позивач, виник без достатньої правової підстави.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

О. В. Ступак