У х в а л а    
 
06 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 203/3185/17
 
провадження № 61-2217ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
учасники справи:
заявник - публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк»,
суб`єкти оскарження: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
боржник - ОСОБА_1 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за   скаргою публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду із зазначеною вище скаргою до ОСОБА_1 .
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, скаргу ПАТ «ПУМБ» задоволено частково. 
Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відділ примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області) Осельського Є. С. від 11 травня 2017 року у виконавчому провадженні №  49467593 щодо повернення стягувачу виконавчого листа № 2-3201/11, виданого 08 лютого 2013 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. 
Зобов`язано відділ примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області вирішити питання про відновлення вказаного виконавчого провадження. В іншій частині скарги ПАТ «ПУМБ» відмовлено.
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ПАТ «ПУМБ» відмовити.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення її недоліків, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та запропоновано надати до Верховного Суду на підтвердження сплати судового збору оригінал квитанції або документи, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону. Зазначено строк виконання цієї ухвали, також попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий судом строк ОСОБА_1 направив до суду матеріали на усунення недоліків його касаційної скарги.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Отже, питання відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі вирішується у порядку, визначеному ЦПК України (тут і далі у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України).
 
У відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Згідно з частиною п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
 
Разом із цим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою та наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
 
Частиною першою статті 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.
 
Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням  Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2012 року стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 880 747 грн 77 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
На виконання вказаного рішення суду тим же судом було видано виконавчий лист від 08 лютого 2013 року, який пред`явлено для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області.
 
26 листопада 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
 
Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області від 11 травня 2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Указана постанова мотивована тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а здійсненні державним виконавцем, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, оскільки транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення скарги ПАТ «ПУМБ» зважаючи на те, що рішенням суду першої інстанції заборгованість за кредитним договором було стягнуто на користь ПАТ «ПУМБ», як первісного кредитора, якого й було зазначено стягувачем у виданому судом виконавчому листі та пред`явлено банком для примусового виконання. 
 
Разом з цим, оскільки на момент винесення оскаржуваної постанови від  11  травня 2017 року АТ «ПУМБ» було стягувачем у виконавчому провадженні у цій справі, питання про його заміну, у передбаченому законом порядку, не  вирішено, тому виконавчий лист було повернуто банку, відтак, посилання боржника на факт відступлення банком права вимоги за кредитним договором на користь іншої особи, як на підставу для закриття провадження у цій справі, є необґрунтованим.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців. 
 
Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку із  цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у документі на  примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
 
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно й   в   повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Згідно зі статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Частково задовольняючи скаргу ПАТ «ПУМБ» суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про необхідність задоволення скарги в частині скасування постанови державного виконавця від 11 травня 2017 року та зобов`язання відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області у передбачені статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» порядок та строки вирішити питання про відновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3201/11, виданого 08 лютого 2013 року Кіровським районним судом м.  Дніпропетровська, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового процесу та невід`ємною частиною судового захисту будь-якої особи, однак відділом примусового виконання не надано доказів щодо вжиття всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів для належного, своєчасного та повного виконання судового рішення.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.
 
Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Постановлені судові рішення, їх зміст і мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від  06 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від  23  грудня 2019 року за скаргою публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересована особа - ОСОБА_1 , відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               О. М. Осіян

                                                                                                            
                                                                                                            О. В. Білоконь

 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара