ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 р.	Справа № 520/13847/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Сіренко О.І.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Ковальчук А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., повний текст складено 18.02.20 року по справі № 520/13847/19
за позовом          ОСОБА_1      
до        Головного управління Національної поліції в Харківській області                   
про визнання дій протиправними та стягнення компенсації,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 ,  звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд:
          - визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток;
- стягнути з ГУНП в Харківській області на користь позивача грошову компенсацію за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток у розмірі 44 924,48 грн.
          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01.08.1994 по 02.01.2019 він проходив службу в органах внутрішніх справ. В 09.07.2015 йому надано статус учасника бойових дій, а з 02.01.2019 звільнено з органів Національної поліції. Позивач зазначає, що має право на отримання додаткової щорічної відпустки 14 днів як учасник бойових дій, яку під служби в поліції не отримував. У рік звільнення позивача зі служби йому повинна була бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки та невикористаної щорічної відпустки, проте цього зроблено не було, що зумовило його звернутись за судовим захистом.
18 лютого 2020 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та стягнення компенсації - задоволено.
          Зобов`язано  Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток у розмірі 44 924 гривні 48 коп.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Не вбачає протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані грошової компенсації за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток. Також зазначив, що у наказі про звільнення, який не оскаржено позивачем, не визначено невикористані дні щорічної та/або додаткової відпустки у кількості 103 діб за 2015-2018 роки. Вважає, що у спірних правовідносинах не допустив порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02.01.2019 №1 о/с "З особового складу" відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу поліції ГУ НП в Харківській області.
           09.07.2015 Рішенням №12/І/ХХІ/9 комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників ОВС України ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Відповідно до відомостей, наданих Управлінням кадрового забезпечення ГУ НП в Харківській області листами №К-1108/119-12/01-2019 від 21.10.2019 та № К-1156/119-12/01-2019 від 06.11.2019, позивачем, в період з 2015 по 2018 роки, не використано 103 доби основної та додаткової відпустки, а саме: за 2015 рік - 18 діб щорічної чергової відпустки; за 2018 рік -  29 діб щорічної чергової відпустки; з 2015 року до дня звільнення додаткову оплачувану відпустку згідно п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у кількості 14 календарних днів на рік.
          Позивач звернувся до відповідача з заявою від 18.10.2019, у якій просив виплатити компенсацію за невикористану щорічну та додаткову відпустку та провести повний розрахунок з ним.
          Листом від 15.11.2019 року №К-1122/119-12/01-2019 відповідач роз`яснив, що компенсації за невикористані відпустки за інші роки, виплата грошової компенсації за невикористану відпустку в іншому році, ніж рік звільнення, діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, не передбачена.
          У зв`язку із відмовою виплати компенсації за невикористану відпустку, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток, а відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків при звільненні щодо нарахування та виплати зазначеної грошової компенсації, у зв`язку із чим наявна необхідність  застосувати ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію".
          Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
          Згідно зі статтею 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
          Відповідно до частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
          Частиною першою статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
          Відповідно до частини другої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
          Згідно з частинами п`ятою - сьомою статті 93 Закону України "Про Національну поліцію", відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
          Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
          За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
          Частиною першою статті 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
          Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі - Порядок №     260) за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
          Крім того, згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
          Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
          Відповідно до статті 16-2 цього Закону, серед інших,  учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
          З огляду на наведені норми, колегія суддів погоджується  з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, як учасник бойових дій, мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати з набуттям статусу учасника бойових дій та з урахуванням доповнення Закону України "Про відпустки" статтею 16-2 згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015, та відповідно набув право на компенсацію за невикористані додаткові відпустки по 14 днів щорічно. Обов`язок обліку таких відпусток та дотримання пов`язаних із ними гарантій покладається на роботодавця.
          Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великою Палатою Верховного Суду  від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
          Колегія суддів зауважує, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.
          В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
          З огляду на не врегулювання положеннями Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку № 260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України, Закону України "Про відпустки", Порядку № 100.
          Відповідно до норм частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
          З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що  компенсація за невикористані щорічні та додаткові відпустки не обмежується тільки роком звільнення поліцейського та поширюється на роки, що передували звільненню.
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23.10.2019 по справі №826/8185/18, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції.
          Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено  матеріалами справи,  невикористана частина відпустки позивача за період 2015-2019 роки становить 103 дні: за 2015 рік - 18 діб щорічної чергової відпустки; за 2018 рік - 29 діб щорічної чергової відпустки; з 2015 року до дня звільнення - додаткова оплачувана  відпустка  згідно п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" становить 56 днів (4 роки*14 днів щорічно).
          Таким чином, колегія суддів вказує на безпідставність  невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані у 2015-2018 роках 103 дні відпусток. 
Згідно з ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вказує на те, що відповідач у спірних правовідносинах діяв не на підставі вимог чинного законодавства, всупереч ч.2ст.2 КАС України.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи те, що відповідач не довів правомірність невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток.
Відповідно до п. 7 розділу IV Порядку, нарахування виплат для компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
          Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку при звільненні, який мав сплатити відповідач при звільненні ОСОБА_1 , складає 44 924,48 грн., відповідно до розрахунку:
           154401,62 грн. /354 = 436,16 грн. х 103 = 44 924,48 грн., де:
          - 154 401,62 грн. - це нарахована заробітна плата (сумарний заробіток за останні 12 місяців, відповідно до суми нарахувань та виплат грошового забезпечення за період: з січня 2018 по грудень 2018) (а.с. 28).,
          -354 - кількість днів року за винятком святкових та неробочих днів,
          -103 - кількість днів невикористаних основної та додаткових відпусток.
Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
 Таким чином,  з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів  позивача, колегія суддів погоджується  з висновком суду першої інстанції про необхідність застосувати ефективний спосіб захисту порушеного права, зобов`язавши ГУ НП в Харківській області нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток у розмірі 44 924,48 грн.
Доводи апелянта про те, що позивач повинен керуватися виключно положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 зареєстрованому в Міністерстві юстиції України від 29.04.2016 № 669/28799 у вирішені питання про компенсацію невикористаних днів своєї відпустки, колегія суддів вважає недоречними, оскільки в Конституції України та в Законі України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський реалізує гарантоване право на відпочинок, в тому числі шляхом використання чергової щорічної оплачуваної відпустки. Особу не може бути позбавлено такого права. Законом визначається лише підстави, порядок та умови надання, тривалість відпустки.
Крім того, згідно вищенаведених висновків суду, які узгоджуються  з позицією Верховного суду ( постанови від 01.03.2018 по справі № 806/1551/17; від 23.10.2019 по справі № 826/8185/18),  в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що такий є роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, тому поліцейський має право на грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку, незалежно від набуття права на таку відпустку, так як відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.
Доводи апеляційної скарги про те, що від позивача не надходили рапорти про надання відпусток відповідно до п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ч.1 ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», колегія суддів відхиляє, оскільки ведення реєстрів письмових рапортів по яким було відмовлено у надані щорічної відпустки та їх зберігання відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організації, із зазначенням строків зберігання документів» не передбачено, як і видання наказів про відмову у наданні відпустки працівнику поліції який звернувся із відповідним письмовим рапортом також не здійснюється та не передбачене.
За змістомп. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaariv. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorijav. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , які підлягають  задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині нерозподілення судових витрат, відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року по справі № 520/13847/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		О.І. Сіренко	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  25.05.2020 року