Справа № 159/3457/19 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/546/20  Категорія: 48 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року,  

                                        В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що 27 листопада 2017 року о 20 год. 59 хв. на автодорозі М-07 Київ-Ковель-Ягодин 443 км. +700, відповідач ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «БМВ 250», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , не врахувавши дорожньої обстановки на слизькій ділянці дороги та не впоравшись з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем марки «Тойота Авенсіс», державний номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням, який рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) автомобілі отримали механічні пошкодження, а постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року відповідача ОСОБА_4 було визнано винним у її вчиненні, та на підставі ст. 124 КУпАП оштрафовано на 340 грн. 
Позивач ОСОБА_3 також зазначав, що його цивільно-правова відповідальність, згідно страхового полісу № АК2338600 від 19 грудня 2016 року, була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»), а цивільно-правова відповідальність відповідача, згідно страхового полісу № АК1306994, застрахована у Приватному акціонерному товаристві ««Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО»). Відповідно до страхового акту про пряме врегулювання збитків №AK.2338600.L00000001.()1 від 23 квітня 2018 року, згідно з страховим полісом № АК1306994, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «БМВ 250», державний номерний знак НОМЕР_1 , страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн, розмір франшизи - 0,00 грн. 25 квітня 2018 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатила йому страхове відшкодування за договором АК. 42338600 в розмірі 100 000 грн.
Крім того позивач вказував, що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 8917 від 04 лютого 2019 року: вартість відновлювально-ремонтних робіт автомобіля «Тойота Авенсіс», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2008 року випуску, з урахуванням механічних пошкоджень, отриманих 27 листопада 2017 року внаслідок ДТП, становить 296 536 грн 95 коп., ринкова вартість автомобіля до ДТП складає 503 718 грн 79 коп., а після ДТП - 337 051 грн, вартість матеріальних збитків, з урахуванням фізичного зносу автомобіля, дорівнює 166 667 грн 78 коп. Вважає, що з відповідача ОСОБА_4 на його користь підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю відновлювальних робіт та виплаченим страховим відшкодуванням, що становить 196 536 грн 95 коп.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 196 536 грн 95 коп. та відшкодувати йому понесені по справі судові витрати. 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 66 667 грн 28 коп. за заподіяну матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись  на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила апеляційний суд оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 66 667 грн 28 коп. - вартість матеріального збитку (вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу), не відповідають обставинам справи, так як судом не враховано, що для відновлення попереднього стану автомобіля можуть бути використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, а тому коефіцієнт їх зносу під час відшкодування шкоди до уваги не береться. Тому вважає, що на користь позивача ОСОБА_3 слід стягнути з відповідача ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 196 536 грн 95 коп. - вартість відновлювального ремонту без врахування коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу.
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Заслухавши пояснення представників сторін судового спору, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу ОСОБА_3 у зв`язку з пошкодженням його автомобіля під час ДТП відповідачем ОСОБА_4 , становить 166 667 грн 78 коп., а тому з врахуванням виплати страховиком позивачу 100 000 грн страхового відшкодування, на його користь з відповідача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 66 667 грн 78 коп.  
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 27 листопада 2017 року о 20 год. 59 хв. на автодорозі М-07 Київ-Ковель-Ягодин 443 км. +700, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «БМВ 250», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , не врахувавши дорожньої обстановки на слизькій ділянці дороги та не впоравшись з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Тойота Авенсіс», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку, та яким керував позивач по справі ОСОБА_3 . 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року відповідача ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення - штраф у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн (а.с.7).
Як вбачається з висновку експерта № 8917 судової автотоварознавчої експертизи від 04 лютого 2019 року, вартість відновлювально-ремонтних робіт автомобіля «Тойота Авенсіс», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2008 року випуску, з урахуванням механічних пошкоджень, отриманих транспортним засобом під час ДТП 27 листопада 2017 року, становить 296 536 грн 95 коп., а вартість матеріальних збитків, завданих позивачу ОСОБА_3 , складає 166 667 грн 78 коп. За проведення зазначеної експертизи позивачем ОСОБА_3 було сплачено 5 720 грн, що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1238162506.1 від 15 січня 2019 року (а.с.23, 25-41).
25 квітня 2018 року страховиком позивача ОСОБА_3 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплачено останньому страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4175 від 25 квітня 2018 року (а.с.19).
Крім того встановлено, що відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля позивача ОСОБА_3 не проведений.
Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. 
Поняття збитків визначено ст. 22 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктами 1 та 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Сума матеріального збитку, заподіяного потерпілій особі, повинна бути підтверджена таким засобом доказування, як звіт про оцінку майна (акт оцінки майна), який за змістом має відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України «Про затвердження методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).
Відповідно до згаданої методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 24 листопада 2003 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу та матеріальних збитків вираховується за відповідними формулами:
Свр = Сс + См + Ср
Сврз = Ср + См + Сс х (1 - ЕЗ).
Отже, законодавець розмежовує поняття «вартість відновлювального ремонту» та «матеріальний збиток, завданий внаслідок ДТП».
На підставі вищенаведеного суд вірно вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення не вартість відновлювального ремонту, а сума матеріальних збитків, які розраховуються за формулою з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу колісного транспортного засобу - Сврз = Ср + См + Сс х (1 - ЕЗ), де Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, ЕЗ - коефіцієнт фізичного зносу.
З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність вимоги позивача щодо стягнення повної вартості відновлювального ремонту автомобіля без коригування з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу ЕЗ, який у відповідності до зазначеного наказу Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 є складовою частиною розрахунку матеріального збитку.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права та врахував висновок експерта судової автотоварознавчої експертизи з оцінки матеріального збитку після ДТП від 04 лютого 2019 року № 8917, та вірно зазначив складову частину його розрахунку, у результаті чого дійшов правильного висновку, що розмір матеріального збитку, спричиненого ДТП, становить 166 667 грн 78 коп. Тому, врахувавши фактично виплачену страховиком позивачу суму страхового відшкодуванням у розмірі 100 000 грн, цілком підставно задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 66 667 грн 78 коп. відшкодування матеріальної шкоди.
Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_3 судом задоволено частково, то висновок суду про стягнення з відповідача ОСОБА_4   на користь позивача ОСОБА_3 судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам цілком відповідає вимогам ст. ст. 133, 137 ЦПК України.
Отже, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
У своїх доводах апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 покликалася на те, що висновки суду про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 вартості матеріального збитку, а не вартості відновлювального ремонту, не узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».
Проте, такі доводи апеляційної скарги на думку колегії суддів є вільним трактуванням роз`яснень, даних Верховним Судом України у зазначеній постанові Пленуму.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Аналогічні роз`яснення містяться і у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
З наведених роз`яснень слідує, що у разі, якщо пошкоджений автомобіль було відремонтовано із використанням нових вузлів, деталей, комплектуючих частин іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, то відповідальна за шкоду особа, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. У такому разі з відповідальної за шкоду особи підлягатиме до стягнення саме вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складових колісного транспортного засобу. А у разі, як у розглядуваному випадку, якщо ремонт автомобіля не було проведено, з відповідальної за шкоду особи підлягає стягненню вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових колісного транспортного засобу, що є фактично матеріальним збитком, завданим внаслідок ДТП.
Отже, доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують вірних висновків суду, а є її власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: