ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5254/20 Справа № 213/430/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат», у теперішній час Акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року, яке постановлено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 березня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК»), у теперішній час Акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі АТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 230 400 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 09 листопада 2010 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 29 листопада 2016 року позивачу повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 8 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних осіб та на користь держави судовий збір у сумі 80 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 8 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача.
Вважає, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПівдГЗК», який є правонаступником ПАТ «ПівдГЗК» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, оскільки залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Також суд першої інстанції не звернув увагу, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок його тривалого періоду роботи, зокрема на інших підприємствах.
Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, та визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, як безпідставну, необґрунтовану та таку, що не підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «ПівдГЗК» Матвєєву Т.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, проти апеляційної скарги позивача заперечувала, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 з 20 вересня 1977 року по 29 жовтня 1977 року та з 16 лютого 1978 року по 13 квітня 1978 року проходив виробничу практику в Південному гірничозбагачувальному комбінаті, де працював агломератником ІІІ розряду агломераційного цеху; 07 вересня 1989 року по 15 травня 1991 року - дозувальником 4 розряду в агломераційному цеху на ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК». 15 травня 1991 року звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 11-12).
Згідно п. 16 Акту №15 розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 23 вересня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи, зокрема, на посаді агломератника агломераційного цеху та дозувальника агломераційного цеху ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК», де він підпадав під шкідливу дію підвищеного рівня вібрації, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, показники яких перевищували ГДР, через недосконалість робочих місць (а.с. 7).
Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійних захворювань у позивача є робота впродовж 15 років 7 місяців в умовах вібрації, важкості праці та несприятливого мікроклімату, зокрема на підприємстві відповідача, а саме фізичного навантаження у агломератника ВАТ «ПівдГЗК» - нахили тулуба (кількість за зміну) - 181 при ГДР 51-100, у дозувальника ВАТ «ПівдГЗК» маса підіймання та переміщення вантажу 36 кг при ГДР 30 кг, нахили тулуба за зміну - 164 при ГДР 51-100; вимушеної робочої пози у агломератника ВАТ «ПівдГЗК» - робоча поза до 30?/ більше 30? (% за зміну)- 41,2/1,2 при нормативній 25/відсутній, у дозувальника ВАТ «ПівдГЗК» робоча поза до 30?/ більше 30? (% за зміну)- 58,6/2,4 при нормативній 25/відсутній (а.с. 7).
Згідно довідки ПАТ «ПівдГЗК» від 27 лютого 2017 року №14 загальний стаж роботи ОСОБА_1 на підприємстві ПАТ «ПівдГЗК» складає 1 рік 11 місяців 17 днів, який також є стажем в шкідливих умовах праці за Списком №1 (а.с. 51).
Висновком МСЕК від 09 листопада 2010 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 106).
При повторному огляді МСЕК від 29 листопада 2016 року позивачу повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 9).
Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог  ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, зокрема на підприємстві відповідача і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.         
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно п. 16 Акту №15 розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 23 вересня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи, зокрема, на посаді агломератника агломераційного цеху та дозувальника агломераційного цеху ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК», де він підпадав під шкідливу дію підвищеного рівня вібрації, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, показники яких перевищували ГДР, через недосконалість робочих місць. 
При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та т.. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.
У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ «ПівдГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (т.. 3 Конституції України).
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання, крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 16 Акту №15 розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 23 вересня 2010 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи, зокрема, на посаді агломератника агломераційного цеху та дозувальника агломераційного цеху ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК», де він підпадав під шкідливу дію підвищеного рівня вібрації, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, показники яких перевищували ГДР, через недосконалість робочих місць. 
Крім того, відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову ПАТ «ПівдГЗК» щодо визнання недійсними записів в п.п.13,16,17 акту №15 розслідування хронічного професійного захворювання від 23 вересня 2010 року стосовно наявності шкідливих умов праці ОСОБА_1 на підприємстві відповідача ПАТ «ПівдГЗК» - відмовлено. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ПАТ «ПівдГЗК» повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду.
При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат їх тривалості, можливості відновлення тощо, та з урахуванням інших обставин. 
Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, зокрема, на підприємстві відповідача, а саме: з 20 вересня 1977 року по 29 жовтня 1977 року, з 16 лютого 1978 року по 13 квітня 1978 року та з 07 вересня 1989 року по 15 травня 1991 року, тобто 1 рік 11 місяців 17 днів із загального стажу в умовах шкідливого фактору 15 років 7 місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
У зв`язку доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок його тривалого періоду роботи, зокрема на інших підприємствах колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначений судом розмір моральної шкоди 8 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача, оскільки як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції при ухваленні рішення враховано, що у зв`язку з професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв`язки позивача, так як він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болям, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. 
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача 1 рік 11 місяців 17 днів, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 8 000 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дня  її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: