Постанова
Іменем України
14 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 591/2966/16-к
провадження № 51-5288км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засуджених                                                     ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
                                                                      ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),    
 
захисників                                                     ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11                                     
                                                                       (у режимі відеоконференції),     
 
законних представників                           ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 
                                                                      (у режимі відеоконференції),     
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016200440000501, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя    АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , такого, що судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Сумського апеляційного суду від  24 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2018 року засуджено: 
– ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК України –  на строк 5 років; за ч. 4 ст. 296 КК України – на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за  сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до ст. 104 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від   відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
– ОСОБА_7  – за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ст. 104 цього Кодексу зазначену особу звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки;
– ОСОБА_8 –за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Відповідно до ст. 104 цього Кодексу ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. На підставі п. «а» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного судом покарання. 
Стягнуто з ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_15 в дольовому порядку 401,26 грн із кожного у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_15 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_15 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Згідно із зазначеним вироком у випадку відсутності у    ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 та ОСОБА_8 майна і заробітку, достатнього для відшкодування вказаних сум, стягнення здійснюється з батьків цих осіб.
Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
За вироком районного суду ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 визнано винними у тому, що вони спільно вчинили злочин за таких обставин.
30 січня 2016 року у вечері ОСОБА_8 , перебуваючи на просп. Михайла Лушпи у м. Сумах, запропонував ОСОБА_7 та ОСОБА_6 через неприязні стосунки з ОСОБА_15 , вчинити злочинні дії щодо останнього, а саме нанести йому тілесні ушкодження, на що вищевказані особи погодились. 
Цього ж дня, реалізовуючи спільну злочинну змову, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 прибули у громадське місце, а саме на  територію комунальної установи «Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 29» на вул. Заливній, 25 у м. Сумах, де   ОСОБА_8 зателефонував ОСОБА_15 та запропонував йому зустрітися, щоби повернути взяті в борг гроші. Після чого ОСОБА_8 відійшов на певну відстань від  ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 , щоб не привертати уваги потерпілого до останніх, та почав на нього чекати.
Близько 19:20 на території зазначеної школи ОСОБА_8 зустрівся з ОСОБА_15 та віддав йому гроші, після чого ОСОБА_8 пішов у бік зупинки громадського транспорту, а ОСОБА_15 попрямував до місця свого проживання через подвір`я зазначеної школи, а саме туди де перебували ОСОБА_7 та   ОСОБА_6 . В той час, коли ОСОБА_15 проходив повз них, ОСОБА_6 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, з  особливою зухвалістю вдарив ОСОБА_15 палицею по голові, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення. Надалі ОСОБА_7 з хуліганських мотивів декілька разів ударив потерпілого ногами по обличчю, чим заподіяв йому легких тілесних ушкоджень.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 24 липня 2019 року змінив вирок щодо ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і постановив вважати засудженим: 
– ОСОБА_6 – до покарання, призначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК України на строк 5 років; за ч. 4 ст. 296 КК України – на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за  сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до статей 75, 104 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки;
– ОСОБА_7  – за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до статей 75, 104 цього Кодексу ОСОБА_7  звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки;
– ОСОБА_8 – за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Відповідно до статей 75, 104 цього Кодексу ОСОБА_8  звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. На підставі п. «а» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного судом покарання. 
Також апеляційний суд стягнув з ОСОБА_6 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації 7058,06 грн у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_15 . 
У решті вирок залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та  правильності кваліфікації дій засуджених ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 та   ОСОБА_8 , порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і  призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що апеляційний суд звільняючи зазначених осіб відповідно до вимог статей 75, 104 КК України від відбування призначеного їм покарання з випробуванням, безпідставно не поклав на засуджених обов`язки, зазначені у ст. 76 цього Кодексу. Вказує на те, що апеляційний суд під час винесення своєї ухвали повинен був керуватися ч. 1 ст. 76 КК України в редакції Закону України від 07 вересня 2016 року № 1492-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та  реалізації прав засуджених», яка передбачала обов`язок суду вчинити певні дії наведені у цій статті.  Зазначає, що посилання апеляційного суду на вимоги ст. 5 КК України є безпідставними, оскільки визначені у ст. 76 КК України обов`язки, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на  підставі ст. 75 цього Кодексу, не є видом покарання з огляду на  систему покарань, визначену в КК України, а є умовами звільнення особи від відбування покарання, невиконання яких тягне за собою припинення випробування.
У запереченні на касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_13 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просять залишити постановлену у кримінальному провадженні ухвалу апеляційного суду без зміни, а касаційну скаргу прокурора — без задоволення.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор, висловивши свої доводи, просила касаційну скаргу задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Захисники ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , законні представники  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та засуджені   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , посилаючись на  безпідставність доводів прокурора, кожен окремо просили касаційну скаргу останнього залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду — без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеність винуватості засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм злочинів відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегія суддів не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Доводи прокурора про неправильне застосування апеляційним судом ст. 76 КК України є безпідставними.
Законом України від 07 вересня 2016 року №1492-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та  реалізації прав засуджених», який набрав чинності 08 жовтня 2016 року, ч. 1 ст. 76 КК України викладено у такій редакції: у разі звільнення від відбування покарання з    випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
При цьому ч. 1 ст. 76 КК України в попередній редакції передбачала, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на  засудженого такі обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у  потерпілого; 2) не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; 3) повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; 4) періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції; 5) пройти курс лікування від алкоголізму, наркоманії або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім як у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Зазначені права та свободи людини і громадянина мають своє відображення у положеннях ст. 5 КК України. Так, ч. 2 цієї статті передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що положення ст. 76 КК України щодо визначення обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Із матеріалів кримінального провадження видно, що злочин ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили 30 січня 2016 року.
Зі змісту ч. 1 ст. 76 КК України в редакції, яка діяла на момент вчинення засудженими злочину, випливає, що суд може не покладати на особу, звільнену від відбування покарання, жодних обов`язків, оскільки це є правом, а не обов`язком суду.
При цьому з матеріалів провадження видно, що апеляційний суд при звільненні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування призначеного їм покарання з випробуванням на підставі статей 75, 104 КК України не поклав на них жодних обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на даних, які містяться в матеріалах провадження та на вимогах установлених ч. 2 ст. 4 КК України. 
Разом із цим, відсутність у рішенні апеляційного суду про покладення на засуджених обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, не є підставою для висновку про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора, оскільки така вимога за змістом норми цього закону, яка діяла на момент вчинення злочину, не є безальтернативною.
Отже, на думку колегії суддів касаційного суду, визначене засудженим покарання не  суперечить загальним засадам призначення покарання, передбаченим статтями 50, 65 КК України, а також вимогам статей 75, 76 КК України, редакція яких діяла на  момент вчинення злочину, а тому підстави для скасування рішення апеляційного суду за доводами, наведеними в касаційній скарзі прокурора, відсутні.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням того, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів касаційного суду не встановила, тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Сумського апеляційного суду від 24 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у    розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                    ОСОБА_3