Постанова 
Іменем України
 
10 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/5848/16-ц
провадження № 61-38635св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у складі судді Горбань О. Ю. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору доручення, договору доручення у цілому та стягнення коштів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 травня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір доручення, предметом якого є укладення відповідачем від його (позивача) імені договору про участь у фонді фінансування будівництва для купівлі квартири. Зі своєї сторони, позивач на виконання умов цього договору доручення сплатив відповідачу 175 329,00 грн, проте, відповідач жодних дій на виконання умов договору не вчинив, чим порушив його права, як споживача послуг, а тому 20 липня 2016 року позивач відмовився від цього договору. 
Позивач вважає, що договір доручення від імені відповідача підписано не уповноваженою на це особою - ОСОБА_3 , умови пункту 2.2 договору доручення є несправедливими й такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, порушення принципу рівності сторін договору, ціну вказаного договору визначено неналежним чином, вона є завищеною, такою, що не відповідає принципу розумності і рівню справедливих цін для договорів даного виду, документи, які підтверджують виконання договору, своєчасно не передано споживачу.
Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним пункт 2.2. договору доручення від 21 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОПОСОБА_2 , визнати недійсним цей договір у цілому, стягнути кошти в сумі 175 329,00 грн, як такі, що безпідставно набуті відповідачем, пеню в розмірі 3 992 241,33 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області                          від 08 травня 2018 року позов залишено без задоволення.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що сторони погодили між собою укладення договору доручення саме на таких умовах, відповідно до яких, обов`язки по вчиненню юридичних дій, які становлять предмет договору доручення, могли вчинятись як повіреним (відповідачем), так і самим довірителем (позивачем), так і третіми особами за дорученням повіреного, а тому підстав для висновку про те, що внаслідок самостійного виконання позивачем окремих юридичних дій, не відбулось виконання договору і кошти, внесені, як оплата послуг повіреного, підлягають поверненню, немає. Крім того, позивач був обізнаний з умовами цього договору і своїм підписом схвалив їх, жодних претензій до моменту набуття у власність за договором про участь у фонді фінансування будівництва квартири за узгодженою в договорі ціною, не заявляв і вимоги про відмову від договору доручення не пред`являв, а надіслав таку вимогу відповідачеві лише 15 червня 2016 року, після того, як отримав пакет документів на право власності на квартиру. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду                     ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки жодних дій, які б свідчили про прийняття договору доручення до виконання відповідачем не вчинялося. Крім того, відповідач не звертався до позивача за отриманням довіреності, хоча мав діяти від імені довірителя лише за наявності довіреності. Зазначає, що суди помилково встановили, що результатом виконання договору доручення є набуття позивачем права власності на квартиру. 
Короткий зміст вимог відзиву на касаційну  скаргу
У жовтні 2018 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними, обгрунтованими та справедливими. Оспорюваний договір доручення був спрямований на отримання позивачем права власності на квартиру, що і було зроблено, отже договір є виконаним.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, щооспорюваним в даній справі є договір доручення від 21 травня  2014 року, який укладено між ОСОБА_1 (довірителем) та ФОП ОСОБА_2 (повіреним), в особі представника - ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 12 серпня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою В. В. (зареєстровано в реєстрі № 1075).
За змістом цієї довіреності від 12 серпня 2013 року, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником, як фізичної особи-підприємця, з будь-яких питань, пов`язаних із його діяльністю, в тому числі щодо підписання від його імені документів.
На виконання умов оспорюваного договору доручення, 21 травня 2014 року позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_2 перераховано кошти в сумі 175 329,00 грн як «оплата за послуги згідно договору доручення від 21 травня 2014 року», що підтверджується платіжним дорученням  від 21 травня 2014 року № 1.
У пункті 1.1 договору доручення передбачено, що повірений зобов`язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні юридичні дії: 
- укласти від імені довірителя договір про участь у Фонді фінансування будівництва будинку (далі - ФФБ) з управителем, із закріпленням об`єктів інвестування довірителями, керуючись вимогами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та затвердженими управителем правилами ФФБ; 
- у випадку зміни комерційного курсу долара США до гривні більше 10 % від встановленого на день підписання даного договору, довіритель доручає повіреному укласти додаток до договору ФФБ щодо зміни вартості квартири в частині неоплачених квадратних метрів;
- оформитиз управителем і передати довірителю визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та нормативними актами, виданими у відповідності з цими Законами, документи, необхідні та достатні для державної реєстрації права власності довірителя на квартиру;
- представляти інтереси довірителя, визначені законодавством, у відносинах з управителем.
Пунктом 1.2. договору доручення визначено, що укладення договору не позбавляє довірителя права самостійно виконувати дії, визначені предметом договору.
Пунктом 1.3. договору доручення сторони погодили, що повірений не повинен виконувати ті повноваження довірителя, зазначені у предметі договору, які останній повністю та належним чином виконав самостійно.
У пункті 1.4 договору доручення зазначено, що повірений має право передати виконання визначеного договором доручення довірителя третій особі, про що негайно повідомляється довірителю.
Пунктом 2.2 договору доручення визначено розмір оплати за послуги повіреного в сумі 175 329,00 грн, яка сплачується в день підписання договору доручення.
Пунктом 4.1.1 договору доручення сторони погодили, що довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на здійснення юридичних дій, визначених у статті 1 договору.
13 червня 2016 року позивач на адресу відповідача направив повідомлення про відмову від договору з 20 липня 2016 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Частиною першою статті 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Відповідно до статті 1005 ЦК України, повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), зокрема, якщо це передбачено договором. Якщо договором доручення передбачена можливість вчинення дій замісником, але замісник у договорі не вказаний, повірений відповідає за вибір замісника.
Статтею 1008 ЦК України визначено підстави припинення договору доручення, а саме, у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що на виконання умов договору доручення вчинено усі необхідні для укладення договору про участь у фонді фінансування дії. Нею із забудовником здійснено підбір квартири, що відповідала вимогам ОСОБА_1 , в інтересах позивача із забудовником узгоджено ціну квартири та останній набув право власності на квартиру саме за узгодженою ціною. Договір виконано, позивач набув право власності на квартиру.
Свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона, діючи від імені                                                                 ФОП ОСОБА_2 виконувала умови договору доручення, зокрема, займалась оформленням технічної документації позивача на квартиру, здійснювала представництво інтересів позивача у нотаріуса під час реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 , передала документи щодо права власності на квартиру позивачу. 
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що жодних дій, які б свідчили про прийняття договору доручення до виконання відповідачем не вчинялося, відповідач не звертався до позивача за отриманням довіреності, хоча мав діяти від імені довірителя лише за наявності довіреності. Зазначає, що суди помилково встановили, що результатом виконання договору доручення є набуття позивачем права власності на квартиру. 
Той факт, що позивач самостійно, а не через відповідача, вчинив юридичну дію - уклав 13 червня 2014 року з управителем договір про участь у фонді фінансування будівництва, обов`язок по вчиненню якої передбачено пунктом 1.1 договору доручення, не може бути підставою для висновку про невиконання відповідачем своїх обов`язків за цим договором, оскільки такі дії сторін в повній мірі узгоджуются з наведеними умовами пунктів 1.2 та 1.3 договору доручення.
Доказів про те, що позивач наполягав на виконанні цього обов`язку саме відповідачем, а останній відмовився від його виконання, що змусило позивача самостійно укласти договір про участь у фонді фінансування будівництва, позивачем не надано.
Тому безпідставними є доводи позивача про те, що для виконання свого обов`язку відповідач не вимагав у нього видати довіреність на укладення від його (позивача) імені договір про участь у фонді фінансування будівництва, оскільки позивач уклав такий договір з управителем самостійно.
Отже, сторони погодили між собою укладення договору доручення саме на таких умовах, відповідно до яких, обов`язки по вчиненню юридичних дій, які становлять предмет договору доручення, могли вчинятись як повіреним (відповідачем), так і самим довірителем (позивачем), так і третіми особами за дорученням повіреного, а тому підстав для висновку про те, що внаслідок самостійного виконання позивачем окремих юридичних дій, не відбулось виконання договору і кошти, внесені, як оплата послуг повіреного, підлягають поверненню, немає.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору доручення недійсним, як в цілому, так і в частині пункту 2.2 цього договору, оскільки позивач був обізнаний з умовами цього договору і своїм підписом схвалив їх, жодних претензій до моменту набуття у власність квартири не заявляв і вимоги про відмову від договору доручення (його розірвання) відповідачеві не пред`являв, а надіслав таку вимогу відповідачеві лише 15 червня 2016 року після отримання пакета документів на право власності на квартиру.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо участі у судовому засіданні
У касаційній скарзі також заявлено клопотання ОСОБА_1 про участь у розгляді справи.
У відзиві на касаційну скаргу  представник відповідача ОСОБА_4 також заявила клопотання про участь у розгляді справи.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Зокрема, в частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Європейський суд з прав людини зазначив, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а лише тлумачили відповідні юридичні норми (рішення в справі «Жук проти України»                  від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень.
Колегія суддів не вбачає необхідності виклику учасників справи для надання пояснень в даній справі, і така необхідність відсутня, а відтак, заявлені клопотання щодо розгляду справи за участю ОСОБА_1 та представника відповідача - ОСОБА_4 ,  задоволенню не підлягають.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 7, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Відмовити  ОСОБА_1 та представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , в задоволенні клопотань про участь у судовому засіданні.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов