Постанова
Іменем України
 
26 березня 2020 року
м. Київ
справа №243/6593/18
провадження №61-4623св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Слов`янська місцева прокуратура Донецької області, 
відповідач - Управління Державної казначейської служби України у                        м. Слов`янську Донецької області, 
відповідач - прокуратура Донецької області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу прокуратури Донецької області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада           2018 року у складі судді Гончарової А. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів Соломахи Л. І., Космачевської Т. В., Мальованого Ю. М.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду до Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області, Управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області, прокуратури Донецької області, з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив стягнути на його користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Позов мотивовано тим, що 09 березня 2015 року слідчим відділом лінійного відділу на ст. Слов`янськ УМВС України на Донецькій залізниці відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 258 КК України. 
26 березня 2015 року кваліфікацію кримінального правопорушення змінено на частину 3 статті 258, частину 2 статті 367 КК України.
02 квітня 2015 року позивачу повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367                КК України.
10 квітня 2015 року слідчим суддею Слов`янського міськрайонного суду Донецької області винесено ухвалу про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та на нього покладено ряд обов`язків, зокрема, у період часу с 20.00 год. до 06.00 год. наступного дня не відлучатись з місця постійного проживання без дозволу слідчого, прокуратури, суду. 
Ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2015 року позивача відсторонено від посади заступника начальника Слов`янської дистанції електропостачання Державного підприємства «Донецька залізниця». 
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                         від 29 листопада 2017 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 367 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. 
Позивач посилається на те, що з 02 квітня 2015 року по 29 листопада              2017 року він незаконно перебував під слідством та судом, тривалий час докладав зусиль для доведення своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації, що протягом цього часу він знаходився у напруженому психологічному стані, постійному стресі, оскільки слідчі дії проводилися з грубим порушенням кримінально-процесуального законодавства.
У зв`язку із відстороненням від займаної посади позивач втратив єдине джерело існування і був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
У зв`язку із застосуванням до нього домашнього арешту було порушено його право на свободу пересування та особисту недоторканість.
Посилаючись на наведені обставини, позивач вказує на завдання йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив в суму 1 000 000 грн та просив її відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Слов?янського міськрайонного суду Донецької області                            від 05 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 143 707,80 грн.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 , а саме притягненням його як обвинуваченого за частиною 2 ст. 367 КК України, застосуванням запобіжного заходу у виді домашнього арешту, що обмежило його право на вільне пересування, відстороненням від займаної посади, внаслідок чого позивач втратив єдиний заробіток, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав, погіршенні відносин із оточуючими людьми, позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок та бажань, необхідності застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя, зокрема, для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації. 
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначив, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи складала 3 723,00 грн, за період з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (02 квітня 2015 року) до набрання виправдувальним вироком законної сили (20 червня 2018 року), що склало 143 707,80 грн (3 723,00 грн х 38,6 місяців).
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі прокуратура Донецької області, не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить змінити ухвалені у справі рішення, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 118 875,39 грн.    
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо розміру відшкодування шкоди не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом не правильно визначено період перебування ОСОБА_1 під судом та слідством, а саме кінцеву дату перебування під судом та слідством. 
Судами не враховано, що вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 виправдано у вчиненні інкримінованих їм злочинів. На цей вирок прокурором та потерпілим було подано апеляційні скарги в частині виправдання ОСОБА_2 за частиною другою статті 364, частиною другою статті 367 КК України. 
Вирок щодо ОСОБА_1 не оскаржувався та відповідно до змісту ухвали апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2018 року не переглядався. 
Оскільки вирок відносно ОСОБА_1 постановлено 29 листопада                   2017 року, у встановлений ст. 395 КПК України тридцятиденний строк його не оскаржено, він у порядку ст. 532 КПК України набрав законної сили 29 грудня 2017 року. Отже розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 має визначатись за період з 02 квітня 2015 року по 29 грудня 2017 року, що складає 31,93 місяці і відповідно розмір моральної шкоди складає                          118 875,39 грн (31,93 місяці х 3 723 грн). Обгрунтованих підстав для збільшення розміру відшкодування понад встановлений законом розмір ОСОБА_1 не доведено. 
Стягуючи відшкодування по 20 червня 2018 року, суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився апеляційний суд, вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 у якості підстави позову зазначав, що відшкодування він просить у зв`язку з тим, що з 02 квітня              2015 року по 29 листопада 2017 року незаконно перебував під судом та слідством. Стягнення коштів за більший період суперечить вимогам диспозитивності цивільного судочинства.
Задовольняючи частково позовні вимоги до Слов`янської місцевої прокуратури, судами порушено норми процесуального права щодо правосуб`єктності, оскільки Слов`янська місцева прокуратура не є юридичною особою, є структурним підрозділом юридичної особи - прокуратури Донецької області і відповідно до частини 1 ст. 46, частини 1 ст. 47 ЦПК України не є суб`єктом спірних правовідносин і не може виступати у справі відповідачем, відповідно і позовні вимоги до неї задоволенню не підлягають. 
Відзиви на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подані.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176                        ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду(пункт 1 частини першої  статті 2 Закону).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року           № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. 
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Відповідно до статті 8 Закону України від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році мінімальну заробітну плату установлено у місячному розмірі з 1 січня - 3 723 гривні.
У справі, яка переглядається судами установлено, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                                   від 29 листопада 2017 року, який набрав законної сили 20 червня 2018 року. 
Визначаючи розмір морального відшкодування, суди попередніх інстанцій врахували обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу - 38,6 місяців, під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, у зв`язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 143 707,80 грн, яка визначена з урахуванням усіх обставин справи.
Доводи касаційної скарги прокуратури Донецької області про неправильне визначення судами попередніх інстанцій дати закінчення перебування ОСОБА_1 під судом, є необґрунтованими, оскільки періодом перебування       ОСОБА_1 під слідством та судом у цій справі є час, починаючи з моменту вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (02 квітня 2015 року) до набрання виправдувальним вироком законної сили (20 червня 2018 року).
Аргументи касаційної скарги про те, що вирок щодо ОСОБА_1 не оскаржувався та відповідно до змісту ухвали апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2018 року не переглядався, є необґрунтованими та спростовуються наступним. 
Відповідно до положень статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Вирок, як судове рішення, набирає законної сили повністю, а не частинами.
У випадках, якщо вирок або ухвала суду у груповій справі, якими суд вирішив обвинувачення по суті, оскаржені тільки стосовно деяких підсудних, вони набирають законної сили після проголошення апеляційним (касаційним) судом постановленої ним ухвали одночасно щодо всіх підсудних у цій справі.  Оскарження такого вироку або ухвали тільки в окремій частині також не спричиняє їх вступу в законну силу в окремих частинах.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих і правильних висновків під час визначення періоду перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, зокрема, встановили цей період, починаючи з моменту вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (02 квітня 2015 року) до набрання виправдувальним вироком законної сили (20 червня 2018 року).
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції ухвалив рішення поза межами заявлених позовних вимог є безпідставним, оскільки розмір моральної шкоди визначено судом в межах розміру, який просив стягнути позивач, та з урахуванням характеру і обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з огляду на інші обставини.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, визначив розмір відшкодування такої шкоди у межах заявленої позивачем суми та не вийшов за межі позовних вимог.
При цьому, норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться, виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.
Посилання у касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо правосуб`єктності Слов`янської місцевої прокуратури, не спростовують обґрунтованих висновків судів у цій справі і на правильність вирішення спору не впливають. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу прокуратури Донецької області залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                               від 05 листопада 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду                   від 23 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська