ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 квітня 2020 року           справа №200/9620/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,  розглянув в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 р. (у повному обсязі складено 06 грудня 2019 року у м. Слов`янськ)  у справі  № 200/9620/19-а (головуючий І інстанції суддя  Арестова Л.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Костянтинівського міського центру зайнятості    про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
                                           
                                                  ВСТАНОВИВ:

Позивач 01.08.2019 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив   визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови компенсування їй оплати праці найманому працівнику ОСОБА_2 за лютий 2019 року згідно наданої відомості за лютий 2019 року; зобов`язання відповідача розглянути її заяву від 10.06.2019 року про компенсування їй оплати праці за найманого працівника ОСОБА_2 за лютий 2019 року згідно наданої відомості за лютий 2018 року з урахуванням висновків суду (а.с. 5-6).
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі  № 200/9620/19-а   у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 97-100).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що в лютому 2018 року компенсація витрат роботодавця на оплату праці найманого працівника ОСОБА_2  була виплачена не за повний місяць, тобто за 30 днів, а лише за 8 днів, так як остання була прийнята на роботу 21.02.2018 року.
Зазначає, що 18.07.2016 року з відповідачем нею було укладено такий же самий договір на компенсування оплати праці ОСОБА_3 протягом 6 місяців. Виплати по даному працівнику здійснені по 17.01.2017 року, тобто повних 6 календарних місяців, а по найманому працівнику ОСОБА_2 компенсовано оплату праці не повних 6 календарних місяців.
Крім того, за 9 робітників їй було компенсовано також оплату праці за повні 6 місяців.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що   ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (а.с. 22, 25). 
26 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та Костянтинівським міським центром зайнятості був укладений договір № 052318042600007 про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованої особи із числа внутрішньо переміщених (а.с. 30-34). 
Предметом даного договору визначено компенсація відповідачем позивачу витрат на оплату праці з працевлаштування на умовах строкового трудового договору від 21 лютого 2018 року б/н зареєстровану безробітну із числа внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 , та гарантування позивачем, як роботодавцем, збереження зайнятості працевлаштованої особи протягом періоду, що перевищує тривалість компенсації витрат у два рази.
За змістом п 4.1 вказаного договору компенсація виплачується з дня працевлаштування особи за кожен непарний місяць роботи протягом року, але не більше ніж за шість календарних місяців в розмірі фактичних витрат на оплату праці працевлаштованої особи, але не вище середнього розміру заробітної плати штатного працівника, що склався у Донецькій області за минулий місяць, або обчисленої з неї відповідної суми в разі, коли особа працювала неповний місяць.
З відомостей про нараховану та виплачену заробітну плату, сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та використання робочого часу працівника, за якого здійснюється компенсація витрат на оплату праці, яку ОСОБА_1 подавала до Костянтинівського міського центра зайнятості, вбачається, що:
- від 02.05.2018 року № 201 за лютий 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 2 062,50 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 2 516,25 грн.;
- від 02.05.2018 року № 202 за березень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 4 000,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - дані відсутні;
- від 14.05.2018 року № 300 за квітень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 7 315,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 8 924,30 грн.;
- від 04.06.2018 року № 602 за травень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 4 000,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - дані відсутні;
- від 03.07.2018 року № 701 за червень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 8 330,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 10162,60 грн.;
- від 07.08.2018 року № 803 за липень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 4 000,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - дані відсутні;
- від 03.09.2018 року № 904 за серпень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 8 000,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 9760,00 грн.;
- від 11.10.2018 року № 902 за вересень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 4 000,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - дані відсутні;
- від 05.11.2018 року № 1002 за жовтень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 8 073,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 9849,06 грн.;
- від 05.12.2018 року № 1126 за листопад 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 4 000,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація -. дані відсутні;
- від 09.01.2019 року № 3 за грудень 2018 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 8 177,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 9975,94 грн.;
- від 12.02.2019 року № 88 за січень 2019 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 4 200,00 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - дані відсутні;
- від 12.03.2019 року № 160 за лютий 2019 року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату всього - 5 763,10 грн., сума витрат, за якою обчислюється компенсація - 7 030,98 грн. (а.с. 35-47).
Костянтинівський міський центр сплатив ОСОБА_1 відповідно до платіжних доручень: від 16 травня 2018 року № 507 - 2 516,25 грн., від 14 червня 2018 року № 646 - 8 924,30 грн.; від 15 серпня 2018 року № 900 - 10 162,60 грн.; від 25 жовтня 2018 року № 1196 - 9 760 грн.; від 13 грудня 2018 року № 1444 - 9 849,06 грн.; від 26 лютого 2019 року № 252 - 29 927,82 грн.(а.с. 48-50).
10.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського центру зайнятості з вимогою виплатити компенсацію грошових коштів відповідно до відомості про нараховану та виплачену заробітну плату за лютий 2019 року стосовно найманого працівника ОСОБА_2 .
Листом відповідача від 19.06.2019 року № 02/1515 позивачу повідомлено, що, відповідно до порядку здійснення заходів сприяння зайнятості, повернення коштів, спрямованих на фінансування таких заходів, у разі порушення гарантій зайнятості для внутрішньо переміщених осіб, компенсація надається тривалістю не більше 6 календарних місяців, отже, першим календарним місяцем компенсації за найманого працівника ОСОБА_2 є лютий 2018 року, а дванадцятий календарний місяць компенсації - січень 2019 року. Вказано, що за період з лютого 2018 року по січень 2019 року компенсація витрат роботодавця, який працевлаштовує зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб виплачена в повному обсязі (а.с. 9).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо  відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Статтею 24-1 Закону України «Про зайнятість населення» встановлені заходи сприяння зайнятості внутрішньо переміщених осіб, які працевлаштовуються за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. До таких заходів, в тому числі, належить:
-          компенсація витрат роботодавця на оплату праці (але не вище середнього рівня заробітної плати, що склався у відповідному регіоні за минулий місяць) за працевлаштування зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб на умовах строкових трудових договорів тривалістю не більше шести календарних місяців, за умови збереження гарантій зайнятості такої особи протягом періоду, що перевищує тривалість виплати у два рази. Тривалість компенсації витрат роботодавця, який працевлаштовує внутрішньо переміщених осіб з числа категорій громадян, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону, понад шість місяців, але не більше дванадцяти календарних місяців, визначається рішенням регіональних координаційних комітетів сприяння зайнятості за погодженням з відповідними територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції;
-          компенсація витрат роботодавця, який працевлаштовує зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб строком не менше ніж на дванадцять календарних місяців, на перепідготовку та підвищення кваліфікації таких осіб. Сума компенсації встановлюється в межах вартості навчання з перепідготовки та підвищення кваліфікації, але не може перевищувати десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на дату здійснення роботодавцем такої оплати.
Фінансування заходів сприяння зайнятості, визначених цією статтею, здійснюється в межах коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального захисту інвалідів України (у разі працевлаштування інваліда, зареєстрованого в установленому порядку як безробітний та якому допомога по безробіттю призначена відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття») після працевлаштування зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
Не є спірною обставиною справи що ОСОБА_2 станом на дату виникнення спірних правовідносин  була взята на облік як внутрішньо переміщена особа.
Порядок здійснення заходів сприяння зайнятості, повернення коштів, спрямованих на фінансування таких заходів, у разі порушення гарантій зайнятості для осіб, зазначених у цій статті, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 5 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення»).
На виконання приписів ч. 3 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення» Кабінетом Міністрів України 8 вересня 2015 року прийнята постанова № 696 «Про затвердження Порядку здійснення заходів сприяння зайнятості, повернення коштів, спрямованих на фінансування таких заходів, у разі порушення гарантій зайнятості для внутрішньо переміщених осіб» (далі за текстом - Постанова № 696). 
За приписами до п. 3 Постанови № 696 до заходів сприяння зайнятості належить, серед інших, компенсація витрат роботодавця на оплату праці за працевлаштування на умовах строкових трудових договорів зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб.
За п. 4 цієї ж Постанови, компенсація витрат, зазначених в абзацах четвертому та п`ятому пункту 3 цього Порядку, роботодавцю не здійснюється у разі, коли роботодавець: 1) має заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; 2) визнаний в установленому порядку банкрутом або стосовно нього порушено справу про банкрутство.
Пунктом 11 Постанови № 696 визначений порядок здійснення такої компенсації відповідним центром зайнятості, а саме: встановлено, що  роботодавець, який працевлаштував зареєстрованого безробітного з числа внутрішньо переміщених осіб за направленням центру зайнятості на умовах строкового трудового договору, для отримання компенсації протягом двох місяців з дня працевлаштування подає центру зайнятості заяву про компенсацію витрат на оплату праці довільної форми та копії трудового договору між ним і працівником та розпорядчого акта про прийняття на роботу, завірені в установленому порядку.
Рішення про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці або відмову в компенсації приймається центром зайнятості протягом десяти робочих днів з дати отримання всіх даних на підставі: документів, зазначених в абзаці першому цього пункту; персональних даних про особу, якими володіє центр зайнятості; даних ДФС та її територіальних органів щодо відсутності у роботодавця заборгованості із сплати єдиного внеску; даних органів Пенсійного фонду України про дату працевлаштування особи та відсутність у роботодавця заборгованості із сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо відсутності порушеної справи про банкрутство або визнання роботодавця банкрутом.
Обмін зазначеними даними здійснюється в установленому законодавством порядку.
У разі неможливості отримання відомостей про роботодавця, зазначених в абзацах п`ятому - сьомому цього пункту, в електронному вигляді центр зайнятості робить запит до зазначених органів для отримання необхідної інформації.
У разі прийняття рішення про компенсацію протягом семи робочих днів між центром зайнятості та роботодавцем укладається договір.
У разі відмови в компенсації з підстав, передбачених пунктом 4 цього Порядку, центр зайнятості зобов`язаний письмово проінформувати роботодавця протягом п`яти робочих днів з дати прийняття такого рішення.
Унормування п. 7 Постанови № 696 встановлює, що компенсація витрат роботодавця на оплату праці проводиться за кожен непарний місяць роботи протягом року, але не більше ніж за шість календарних місяців (за працевлаштованих зареєстрованих безробітних із числа внутрішньо переміщених осіб, які належать до категорії громадян, зазначених у частині першій статті 14 Закону України "Про зайнятість населення", - за кожен непарний місяць роботи протягом двох років, але не більше ніж за 12 календарних місяців).
Компенсація витрат роботодавця на оплату праці виплачується в розмірі фактичних витрат на оплату праці осіб, прийнятих за направленням центрів зайнятості, але не вище середнього розміру заробітної плати штатного працівника, що склався у відповідному регіоні за минулий місяць, або обчисленої з неї відповідної суми в разі, коли особа працювала неповний місяць.
Зазначені витрати включають основну та додаткову заробітну плату, визначену відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України "Про оплату праці", та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахованого на такі виплати.
Якщо компенсація надається за неповний місяць і фактичні витрати на оплату праці перевищують середній розмір заробітної плати штатного працівника, що склався у відповідному регіоні за минулий місяць розмір компенсації за цей період обчислюється шляхом ділення середньої заробітної плати, що склалася у відповідному регіоні, на кількість робочих днів місяця (або кількість годин у разі погодинного обліку робочого часу), встановлених законодавством, та множення на кількість робочих днів (або кількість годин), за які надається компенсація.
Для отримання компенсації роботодавець не пізніше ніж через п`ять робочих днів після виплати працівникові заробітної плати, на підставі якої визначається розмір компенсації витрат роботодавця на оплату праці, подає центру зайнятості відомість за формою згідно з додатком 1.
З матеріалів справи вбачається,  що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено строковий трудовий договір від 21 лютого 2018 року б/н.
На підставі вказаного договору сторонами у справі укладено договір № 052318042600007 від 26 квітня 2018 року про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованої особи із числа внутрішньо переміщених - ОСОБА_2 
ОСОБА_1 щомісяця направлялись відомості про нараховану та виплачену заробітну плату, сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та використання робочого часу працівника, за якого здійснюється компенсація витрат на оплату праці, відповідно до з додатку 1 Постанови № 696.
Так, на виконання зазначених вимог законодавства, підлягають компенсації витрати роботодавця на оплату праці найманого працівника ОСОБА_2 за кожен непарний місяць роботи протягом року, але не більше ніж за шість календарних місяців, тобто в даному випадку, перший місяць роботи ОСОБА_2 був лютий 2018 року, тому наступні місяці, за які належить виплатити компенсацію - квітень 2018 року, червень 2018 року, серпень 2018 року, жовтень 2018 року та грудень 2018 року.
Наступний місяць - лютий 2019 року підлягав би компенсації лише у випадку належності ОСОБА_2 до категорії громадян, зазначених у частині першій статті 14 Закону України "Про зайнятість населення".
В матеріалах справи наявні платіжні доручення, за змістом яких позивачу виплачена компенсація витрат роботодавця на оплату праці найманого працівника - ОСОБА_2 за лютий 2018 року - № 507 від 16 травня 2018 року в розмірі 2 516,25 грн., за квітень 2018 року - № 646 від 14 червня 2018 року в розмірі 8 924,30 грн., за червень 2018 року - № 900 від 15 серпня 2018 року в розмірі 10 162,60 грн., за серпень 2018 року - № 1196 від 25 жовтня 2018 року в розмірі 9760 грн., за жовтень 2018 року - № 1444 від 13 грудня 2018 року в розмірі 9849,06 грн., за грудень 2018 року - № 252 від 26 лютого 2019 року в розмірі 29 927,82 грн. (а.с. 48-50).
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу були виплачені всі належні виплати, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем  доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Враховуючи вищевикладене, суд  апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні правові підстави для  відмови у задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1  у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.  
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 

                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 р.   -  залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 р.  у справі  № 200/9620/19-а -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 1 квітня 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                             Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                                   Т.Г. Арабей                               
    
                                                                                                            І.В. Геращенко