ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24858/19                                              Суддя першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Кобаля М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
          
В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ПФ в м. Києві) про:
- визнання протиправними дій Відповідача щодо відмови здійснити нарахування та виплату з 01.01.2000 року підвищення пенсії за вислугу років Позивача як інваліда війни 2 групи в розмірі 350% від прожиткового мінімуму, встановленого законом на відповідний рік для осіб, які втратили працездатність з урахуванням виплат підвищення пенсії, що були проведені за період як інваліду війни 2 групи;
- зобов`язання Відповідача здійснити Позивачу нарахування та виплату з 01.01.2000 року підвищення пенсії за вислугу років як інваліду 2 групи в розмірі 350% від прожиткового мінімуму, встановленого законом на відповідний рік для осіб, які втратили працездатність з урахуванням виплат підвищення пенсії, що були проведені за вказаний період як інваліду війни 2 групи.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, починаючи з 01.01.2016 року Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено підвищення до пенсії інвалідам війни ІІ групи на 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не на 350 відсотків мінімальної пенсії за віком, а відтак відсутні підстави для виплати Позивачу підвищення до пенсії у розмірі 350 процентів від прожиткового мінімуму, встановленого законом на відповідний рік для осіб, які втратили працездатність.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати йог ота прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки пенсію останньому як інваліду війни ІІ групи було призначено з жовтня 1996 року, а в цей період Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було передбачено виплату таким особам підвищення до пенсії у розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, то подальше внесення змін до даного Закону не може скасовувати право Позивача на підвищення пенсії, що прямо гарантовано ст. 22 Конституцією України. Наголошує, що неподання ГУ ПФ в м. Києві відзиву на позову може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Також наголошує, що пенсія є власністю особи, а не допомога від держави, а відтак безпідставне зменшення її розміру є втручанням у вільне володіння майном.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі і встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивач є інвалідом війни ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 14.04.1997 року (а.с. 7). Крім того, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року категорії 1 згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 19.04.2019 року (а.с. 8).
Позивач перебуває на обліку у ГУ ПФ в м. Києві та, за його твердженням, 02.10.1996 року отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» як особа з причиною інвалідності - захворювання, пов`язане з наслідками ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС при виконанні обов`язків військової служби.
За наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.12.2019 року ГУ ПФ в м. Києві листом від 12.12.2019 року №301747/02/Б-13016/1 повідомило останнього, що пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, починаючи з 01.01.2006 року згідно ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підвищуються у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (а.с. 9).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з приписів ст. 46 Конституції України, ст. 3, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки, починаючи з 01.01.2006 року законодавчо встановлений розмір підвищення до пенсії складає 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не 350%, на застосуванні якого наполягає Позивач.
З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон) розміри підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інвалідам війни пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком.
Згідно із Законом України від 05.10.2005 року №2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №2939-IV) зазначені норми викладено в новій редакції. Відповідно до Закону №2939-IV пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в таких розмірах: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» цей Закон набирає чинності з 01.01.2006 року.
Указані норми протягом 2006 - 2020 років змін не зазнавали, неконституційними не визнавались, а отже, підлягають застосуванню з часу набрання ними чинності.
Аналогічна позиція щодо застосування вказаних норм права була висловлена Вищим адміністративним судом України у постанові від 04.03.2008 року у справі № 2-а-401/07, Верховним Судом України у постанові від 25.11.2014 року у справі № 21-322а14 та підтримана у подальшому Верховним Судом у постановах від 18.10.2018 року у справі № 196/1022/16-а, від 25.07.2019 року у справі № 196/881/16-а (2-а/196/41/2016) та від 16.10.2019 року у справі № 183/3587/16.
Як вбачається з матеріалів справи, щомісячне підвищення до пенсії Позивачу, як особі з інвалідністю внаслідок війни II групи, виплачувалося з розрахунку 40% прожиткового мінімуму, встановленому на відповідний рік, тобто в повному обсязі та з урахуванням вимог законодавства.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідач, здійснюючи нарахування та виплату доплат до пенсії Позивачу у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, діяв на підставі, у межах повноважень, передбачених нормативно-правовими актами, чинними на час проведення виплат.
Щодо посилання Апелянта на те, що неподання відзиву на позов Відповідачем могло бути кваліфіковано судом як визнання позову, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до п. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. 
Проте, положення КАС України передбачають, що суд оцінює докази за внутрішнім переконанням та не зобов`язаний приймати те чи інше рішення залежно від процесуальних дій учасників сторін. З цих мотивів неподання відзиву не є безумовною підставою для задоволення позову.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм права викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 826/13340/17.
Судовою колегією враховується, що статтею 46 Основного Закону закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Крім того, у вказаному рішенні Конституційним Судом України також було зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений.
У рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012 єдиним судовим органом конституційної юрисдикції було зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціальною захисту за рахунок коштів Державною бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.
При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі нормативно-правових, актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.
Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.
Разом з тим, вирішуючи даний спір по суті за весь визначений Позивачем період, починаючи з 01.01.2000 року, суд першої інстанції не врахував такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, Позивач звернувся до суду із даним позовом 13.12.2019 року (а.с. 4).
Аналіз змісту положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції, яка була чинною станом на 02.10.1996 року (момент призначення пенсії Позивачу), свідчить, що пенсійні виплати мають щомісячний характер.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина, в тому числі на соціальний захист, захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За правилами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
У свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналогічні строки звернення до адміністративного суду були передбачені й приписами ст. 99 КАС України, який діяв у період з 03.08.2010 року по 15.12.2017 року. Річний строк звернення до адміністративного суду був передбачений КАС України у редакції, яка була чинною до 03.08.2010 року.
Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З наведених норм вбачається, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 804/4217/18.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення від 18.10.2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Таким чином, при зверненні до суду з позовом про зобов`язання здійснити нарахування та виплату пенсії відповідно до вимог ст. 13 Закону з 01.01.2000 року Позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України, а тому позовні вимоги за період з 01.01.2000 року по 12.06.2019 року підлягають залишенню без розгляду.
Інша частина позовних вимог, починаючи з 13.12.2019 року, задоволенню не підлягає з підстав, обґрунтування яких зазначено вище. 
Таку ж позицію щодо аналогічних правовідносин висловив й Верховний Суд у постанові від 16.10.2019 року у справі № 183/3587/16.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір за період з 01.01.2000 року по 12.06.2019 року, позовні вимоги щодо якого підлягав залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.
Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог за період з 01.01.2000 року по 12.06.2019 року.
Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року - скасувати в частині вирішених позовних вимог за період з 01 січня 2000 року по 12 червня 2019 року включно.
Позовні вимоги за період з 01 січня 2000 року по 12 червня 2019 року включно - залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                          О.В. Епель

                                                                                                    М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано « 17» червня 2020 року.