КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
19 травня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №369/11084/18
 
провадження № 22-ц/824/7077/2020
 
 Київський  апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Добробут та захист»
відповідач -  ОСОБА_1 
третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 
 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2020 року у складі суддіКовальчук Л.М.
 
у справі за позовомТовариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Добробут та захист» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,- 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2018 року представник позивача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Добробут та захист» Павлюк В.С. звернувся до суду позовом до відповідача  про відшкодування шкоди в порядку регресу.
У мотивування вимог зазначав, що 07 грудня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «Добробут та Захист» та ОСОБА_2 укладено договір №17-1-1001189 добровільного страхування наземного транспортного засобу. Згідно зазначеного договору було застраховано майновий інтерес щодо наземного транспортного засобу автомобіля марки Hyundai Accent, державний номерний знак якого НОМЕР_1 . 
Указував, що 14 вересня 2017 року о 20 годині 10 хвилин на Брест-Литовському шосе в напрямку м. Житомир на 1-му повороті на с. Чайка Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням його власника ОСОБА_2 , та автомобіля Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_2 , порушив Правила дорожнього руху України та здійснив зіткнення з автомобілем Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , через що автомобілю Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , були завдані механічні пошкодження.
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
На підставі укладеного Договору страхування, заяви про виплату страхового відшкодування та Страхового акту позивач виплатив належне страхове відшкодування у розмірі 109 623 грн, а тому набув право вимоги до винної особи.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , який керував автомобілем Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП була забезпечена Полісом №АМ/0884444, що виданий Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО».
ТДВ «СК «Добробут та Захист» звернулось до ПрАТ «СК «ВУСО» з претензією (вих. №448 від 17.11.2017р.) на суму сплаченого страхового відшкодування.
ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило часткову виплату страхового відшкодування на рахунок ТДВ «СК «Добробут та Захист» у сумі 69 280,35.
Ураховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму збитків у порядку регресу у розмірі 40 342,65 грн. та судові витрати. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2020      року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Добробут та захист» страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі 40 342,65 грн та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762 грн.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 25 лютого 2020 року відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що за пунктом 4 Полісу №АМ/0884444 ПрАТ «СК «ВУСО» визначив страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100 000 грн. 
Отже, уважає, що ПрАТ «СК «ВУСО» зобов`язано відповідно до умов вказаного правочину здійснити виплату страхового відшкодування на рахунок ТОВ «СК «Добробут та захист» у розмірі 100 000 грн, а не 69 280,35 грн, як було здійснено.
Посилається на те, що зазначені вище обставини залишились судом першої інстанції без уваги, були проігноровані і взагалі не отримали належну правову оцінку.
Звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні наявні суттєві описки та помилки.
Також, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, зауважує, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
27 квітня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача - ОСОБА_3 , в якому останній, уважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у зв`язку з виплатою страхового відшкодування позивач набув прав вимоги про відшкодування збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, щодо ОСОБА_1 , як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка зобов`язана сплатити потерпілому фактично заподіяну шкоду.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 14 вересня 2017 року о 20 годині 10 хвилин на Брест-Литовському шосе в напрямку м. Житомир на 1-му повороті на с. Чайка Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням його власника ОСОБА_2 , та автомобіля Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_2 , порушив Правила дорожнього руху України та здійснив зіткнення з автомобілем Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , через що автомобілю Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , були завдані механічні пошкодження.
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року у справі №759/14277/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та стягнуто штраф в розмірі 340 грн.
За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного вище ДТП доказуванню не підлягає.
З матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до договору №17-1-1001189 добровільного страхування наземного транспортного засобу Стандарт від             07 грудня 2016 року, страховиком є ТДВ «СК «Добробут та Захист», страхувальником - ОСОБА_2 .
Згідно зазначеного договору застраховано майновий інтерес щодо наземного транспортного засобу автомобіля марки Hyundai Accent, державний номерний знак якого НОМЕР_1 . Загальний термін дії договору становить по 09 грудня 2017 року включно.
За договором страхування страховик повинен відшкодувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме: пошкодження, втрати або знищення транспортного засобу або додаткового обладнання внаслідок ДТП (дорожньо-транспортної пригоди) за участю транспортного засобу.
15 вересня 2017 року до ТДВ «СК «Добробут та Захист» звернувся ОСОБА_2 із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.
Зазначена вище подія була визнана страховою, про що 18 жовтня 2017 року складено Страховий акт №022/10/17, відповідно до якого вартість страхового відшкодування склала 109 623,19 грн.
Суму матеріального збитку розраховано відповідно до умов Договору страхування, Звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу №343/2215 від 25.09.2017 року та рахунку ФОП ОСОБА_4 №151 від 02.10.2017 року.
Виконуючи зобов`язання за укладеним Договором страхування, ТДВ «СК «Добробут та Захист» сплатило суму страхового відшкодування за проведення відновлювального ремонту застрахованого автомобіля у сумі 109 623 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №698 від 19.10.2017 року, №718 від 02.11.2017 року та №758 від 10.11.2017 року.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , який керував автомобілем Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП була забезпечена Полісом № АМ/0884444, що виданий Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО».
ТДВ «СК «Добробут та Захист»  звернулось до ПрАТ «СК «ВУСО» з претензією вих. №448 від 17.11.2017 року на суму сплаченого страхового відшкодування.
За наслідками розгляду зазначеної претензії ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило часткову виплату страхового відшкодування на рахунок ТДВ «СК «Добробут та Захист» у сумі                     69 280,35 грн. 
Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно зі статтею 9 Закону обов`язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховою компанією відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. 
Частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку.
Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (стаття 9 Закону України «Про страхування»).
Згідно пункту 10 договору №17-1-1001189 добровільного страхування наземного транспорту від 07 грудня 2016 року при настанні страхового випадку відшкодуванню підлягають тільки прямі збитки. Сума страхових відшкодувань за один або декілька страхових випадків не може бути більшою за страхову суму, яка за підпунктом 5.1.2 складає 260 000 грн. Для одержання страхового відшкодування страхувальник або вигодо набувач повинен надати страховику документи, передбачені договором страхування та Правилами страхування. Перелік документів, що підтверджують розмір збитків і на підставі яких проводиться виплата страхового відшкодування, визначається виключно страховиком (п.п. 9.11.3 договору №17-1-1001189).
Умовами договору №17-1-1001189 добровільного страхування наземного транспорту від 07 грудня 2016 року не передбачено відшкодування збитків за страховим випадком з вирахування експлуатаційного зносу.
Таким чином, виходячи з аналізу вказаних норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про страхування», страхове відшкодування за договором добровільного страхування здійснюється на підставі передбачених договором добровільного страхування документів у розмірі, що не перевищує визначену у договорі страхову суму. При цьому, страхове відшкодування за договором обов`язково страхування здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та в межах ліміту відповідальності страховика, передбаченому полісом обов`язкового страхування. Отже, нормами вищевказаних законів передбачено різний порядок розрахунку та виплати страхового відшкодування. У випадку добровільного страхування порядок та розмір виплати страхового відшкодування встановлюється сторонами договору, при обов`язковому страхуванні - відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Таким чином, ТДВ «СК «Добробут та Захист», склавши страховий акт та здійснивши виплату страхового відшкодування потерпілій стороні (страхувальнику) у розмірі, зазначеному у Звіті про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу №343/2215 від 25.09.2017 року і рахунку ФОП ОСОБА_4 №151 від 02.10.2017 року, діяв у спосіб, незаборонений законом.
Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з статтею 1194 ЦК України в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначено: «… стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь різниці між відшкодованою сумою та фактичним розміром понесених витрат в сумі 40 342,65 грн, ТДВ «СК «Добробут та Захист» посилалося на положення статті 27 Закону України «Про страхування» та статтю 993 ЦК України. При цьому, в позовній заяві товариство зазначало про те, що ПрАТ «СК «ВУСО», з яким ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виплатило ТДВ «СК «Добробут та Захист» 69 280,35 грн страхового відшкодування з урахування коефіцієнту фізичного зносу, що у повному обсязі не відшкодовує фактично понесених позивачем витрат на виплату суми страхового відшкодування за договором №17-1-1001189 добровільного страхування наземного транспорту.
Ураховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.
Отже, вимога позивача (страховика потерпілого) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.
У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди ОСОБА_2 , в порядку суброгації.
Отже, відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, в силу вимог статті 1194 ЦК України зобов`язаний відшкодувати різницю між завданою шкодою та шкодою, яка відшкодована ТДВ «СК «Добробут та Захист».
Як убачається з платіжних доручень №698 від 19.10.2017 року, №718 від 02.11.2017 року та №758 від 10.11.2017 року, ПрАТ «СК «ВУСО» було сплачено на рахунок позивача страхове відшкодування згідно регресної вимоги у розмірі 69 280,35 грн. 
Таким чином, розмір відшкодування в порядку суброгації становить 40 342,65 грн, яка складає різницю між сплаченим страховим відшкодуванням з боку позивача та регресним відшкодуванням позивачу з боку ПрАТ «СК «ВУСО» (109 623 (матеріальний збиток) - 69 280,35 грн (виплачене страхове відшкодування)).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, винної у ДТП, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про правомірність стягнення з відповідача різниці між виплаченим страховим відшкодуванням з боку позивача та сплаченим ПрАТ «СК «ВУСО» регресним платежем.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ПрАТ «СК «ВУСО» зобов`язано відповідно до умов договору обов`язкового страхування здійснити виплату страхового відшкодування на рахунок позивача у розмірі 100 000 грн, а не 69 280,35 грн, як було здійснено, оскільки такі дії суперечать меті інституту страхування, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що страховик у разі настання страхового випадку відшкодовує заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди оцінену шкоду майну потерпілої особи у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі та в порядку, встановленому цим Законом, тобто з урахування коефіцієнту фізичного зносу. Отже, ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило на користь страховика потерпілої особи (позивача) регресний платіж у розмірі 69 280,35 грн, розрахований з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.
Аргументи апелянта щодо наявності в оскаржуваному рішенні помилок та описок не є підставою для скасування судового рішення у розумінні статті 374 ЦПК України. 
Відповідно до положень статті 269 ЦПК України у разі виявлення в судовому рішенні описок чи арифметичних помилок учасники справи мають право звернутися до суду з відповідною заявою про внесення виправлень у відповідне судове рішення.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування  рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а  рішення  суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2020 року - залишити без зміни. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                               В.А. Кравець

Судді                                                                                           О.Ф. Мазурик

                                                                                                     Л.Д. Махлай