Постанова                                           
Іменем України                                  
                                                                                                
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 665/363/17-ц
провадження № 61-48965св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Іващенком Андрієм Івановичем, на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області 
від 15 червня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду 
від 06 листопада 2018 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2017 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зазначаючи про те, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 
від 26 жовтня 2007 року є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
У цьому будинку з 06 грудня 2007 року зареєстрована його колишня співмешканка ОСОБА_2 , а з 26 вересня 2008 року - її син      ОСОБА_4 .
 
Посилаючись на те, що з 2014 року відповідачі в будинку не проживають, чим створюють ОСОБА_1 перешкоди у вільному користуванні нерухомим майном, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житлом. 
 
У квітні 2017 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , подала         до суду заяву, в якій просила визнати лише ОСОБА_2 такою,                    що втратила право користування спірним будинком з наведених у позові підстав.
 
23 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності     на нерухоме майно.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 5 грудня 2003 року до 06 січня 2015 року вони зі ОСОБА_1 проживали спільно однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 
 
У період спільного проживання та за спільні кошти, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, ними було придбане житло, що розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд встановити факт 
її спільного проживання зі ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 05 грудня 2003 року до 06 січня 2015 року. 
 
Визнати нерухоме майно - житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 48,7 кв. м, загальною площею 104,4 кв. м, в цілому А - житловий будинок, над А – мансарда, а - веранда літня, а1 - тамбур, В - гараж, г - сарай, Д - туалет, Е - літня кухня, Ж - гараж, З - навіс, № 1, 2, 3, 5 І - огорожа та споруда, спільною сумісною власністю         ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 
2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою,           що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 06 січня 
2015 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв`язку з пропуском 
без поважних причин строку звернення до суду.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи ОСОБА_2 такою,      що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив    із того, що сторони разом не проживають із січня 2015 року, відповідач виїхала   зі спірного житлового будинку з власної волі та із січня 2015 року ним                   не користується, будь-які перешкоди в користуванні будинком ОСОБА_1       їй не чинив, а також взявши до уваги те, що у визнанні за ОСОБА_2 права власності на частину спірного будинку відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд виходив   із того, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року -     без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав,            що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено             з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 , від імені якої діяв адвокат Іващенко А. І., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, 
й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити 
без задоволення, а її позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно витлумачено норми матеріального права, зокрема статей 261, 267 ЦК України та статтю 72 СК України, не застосовано закон, який підлягав застосуванню - частину третю статті 264 ЦК України. 
 
Також вказує на порушення судами норми процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи й визнання обставин встановленими, тоді як вони не доведені належним чином.
 
Прийняті у справі судові рішення в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 06 січня 2015 року сторонами не оскаржуються, 
а відтак - законність та обґрунтованість прийнятих у справі судових рішень в цій частині судом касаційної інстанції не перевіряється.
 
Короткий зміст відзиву (заперечень) на касаційну скаргу
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , поданому до Верховного Суду     у лютому 2019 року, адвокат Кушнаренко Т. В., діючи від імені ОСОБА_1 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року - без змін.
 
В обґрунтування своєї позиції вказує, що суди, належним чином встановивши обставини справи, застосувавши норму закону, яка підлягала застосуванню, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання спірного житлового приміщення спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки  ОСОБА_2 не було подано суду доказів про те, що нею особисто вносилися будь-які кошти за спірний будинок.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 665/363/17 та витребувано її матеріали із Чаплинського районного суду Херсонської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року справу № 665/363/17-ц призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1                     та ОСОБА_2 без шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 06 січня 
2015 року. Ця обставина визнається сторонами.
 
Також встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2006 року, посвідченим нотаріально, ОСОБА_2 (продавець) передала у власність ОСОБА_6 (покупець) належну їй на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до пункту 2 цього договору, продаж здійснено за домовленістю сторін за 17 000,00 грн, при цьому грошові кошти в сумі 3 000,00 грн продавець отримала до підписання договору, а решту коштів у сумі 14 000,00 грн продавець одержуватиме за придбану покупцем квартиру після отримання обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі відповідно    до розділу 111 «Положення про надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам для придбання у сільській місцевості завершених або незавершених будівництвом індивідуальних житлових будинків», затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України та Міністерства фінансів України від 25 квітня 2001 року № 113/198 нотаріально посвідченої копії цього договору, згідно з графіком фінансування, шляхом видачі продавцеві коштів з його особистого рахунку № НОМЕР_1 , відкритого фондом             у ВАТ «Райффайзен банк Аваль», за письмовим розпорядженням фонду.
 
Решту суми за продаж квартири, 14 000,00 грн, ОСОБА_2 отримала переказом у ВАТ «Райффайзен банк Аваль» у грудні 2006 року.
 
За договором купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори 
Ткаченко С. А., продавець ОСОБА_1 передав у власність покупцю 
ОСОБА_7 належну йому квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . 
 
За умовами укладеного договору (пункти 2, 3) продаж квартири вчинений            за 88 956,00 грн, зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною     і змінам після укладення цього договору не підлягає.
 
При цьому сторони домовилися про те, що при укладанні договору покупець сплачує продавцеві 18 256,00 грн, а оплата решти суми, 70 700,00 грн, відстрочується до 07 травня 2007 року.
 
За нотаріально засвідченою заявою від 07 травня 2007 року ОСОБА_1 повідомив про те, що він повністю отримав від покупця належні йому                    за договором купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2007 року грошові кошти      в розмірі 70 700,00 грн.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 
2007 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передали              у власність покупцю ОСОБА_1 житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 2 вказаного договору продаж будинку здійснено за домовленістю сторін за 92 303,00 грн, які отримані продавцями повністю до підписання договору. Сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку підписаний особисто, тобто підтверджено факт повного розрахунку за ним у сумі 92 303,00 грн.
 
Право власності на цей будинок ОСОБА_1 зареєстрував у встановленому законом порядку на своє ім`я 15 листопада 2007 року.
 
Зазначений вище договір купівлі-продажу будинку є чинним і недійсним,              як в цілому, так і відносно окремих його частин, не визнавався.
 
Спірний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_1 у період проживання      зі ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
 
Місцепроживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою спірного будинку з 06 грудня 2007 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої адвокатом Іващенком А. І., на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України           в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених    у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 74 Сімейного кодексу України
(далі - СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але                     не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які                   не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. 
 
Як встановлено частиною першою статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно з частиною першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності 
є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, 
є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу                є спеціальною (визначеною законом, законною) триваючою підставою 
для виникнення у них прав та обов`язків відносно набутого майна, зокрема права спільної сумісної власності.
 
Відповідно до статті 8 СК України, частини четвертої статті 368 Цивільного кодексу України(надалі - ЦК України) майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
 
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
 
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним        за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 
про те, що спірний будинок належить їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності і частки кожного є рівними, суд першої інстанції, 
з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про безпідставність таких вимог, мотивуючи його тим, що 964/1000 частин будинку, розташованого 
за адресою: АДРЕСА_1 , належить 
ОСОБА_1 , оскільки придбано за кошти, отримані від продажу майна, належного йому на праві особистої вартості, і лише 36/1000 частин є спільною сумісною власністю сторін, тобто ОСОБА_2 належить 18/1000 частин будинку.
 
Однак з такими висновками судів першої й апеляційної інстанції колегія суддів Верховного Суду не погоджується з огляду на таке.
 
Як вбачається із викладених вище норм закону, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
 
Встановивши, що спірний будинок було придбано під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, судам слід було застосувати 
до спірних правовідносин положення статті 74 СК України та визнати будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , взявши 
до уваги, крім іншого, й те, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 в період спільного проживання, незадовго до укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірного будинку, вчинили продаж належних їм на праві особистої власності квартир, кошти від продажу яких покривали витрати 
на набуття спірного майна, а беззаперечних доказів про те, які саме кошти були використані на набуття у власність спірного будинку сторонами суду не надано.
 
Не можна погодитися і з висновком судів першої та апеляційної інстанцій 
про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду у зв`язку з тим, 
що ОСОБА_2 ще з 2009 року знала, що ОСОБА_1 не визнає право спільної сумісної власності на будинок, а вважає його особистою приватною власністю з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_2 є співвласником спірного будинку                  з моменту його придбання в силу статті 74 СК України, а відтак здійснює правомочності власника вільно, на власний розсуд і в силу статей 13, 41 Конституції України не може бути позбавлена такого права.
 
З урахуванням наведених норм, посилання судами першої та апеляційної інстанції на статті 253, 256, 257, 261, 267 ЦК України у даних правовідносинах        є помилковим і не може слугувати підставою для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності, отже оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню.
 
Також підлягають скасуванню рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року та постанова Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки ОСОБА_2 
є співвласником спірного будинку на підставі укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2007 року та реєстрації права власності 15 листопада 2007 року в силу статті 74 СК України, а відтак здійснює правомочності власника вільно, на власний розсуд і в силу статей 13, 41 Конституції України не може бути позбавлена такого права. Для співвласника немає жодного значення тривалість його незнаходження у будинку, оскільки 
в силу частини другої статті 12 ЦК України нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині 
або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права 
або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю.
 
В частині вирішення зустрічної позовної вимоги щодо встановлення факту проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу рішення не оскаржуються та не є предметом перегляду в суді касаційної інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції                  та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки за результатами касаційного перегляду касаційну скаргу 
ОСОБА_2 задоволено, то понесені ОСОБА_2 судові витрати 
у зв`язку із розглядом справи в судах покладаються на ОСОБА_10 , отже 
з останнього на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання зустрічного позову в розмірі 
640 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі 2 980,81 грн та за подання касаційної скарги в розмірі 3 974,41 грн, а всього 7 595,22 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 
2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 
2018 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, 
що втратила право користування житловим приміщенням, та в частині відмови 
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Визнати будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2        та ОСОБА_1 в рівних частках.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку 
АДРЕСА_1 відмовити.
 
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання зустрічного позову, апеляційної та касаційної скарг, в розмірі 7 595,22 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун