Постанова
Іменем України
11 березня 2020 року 
м. Київ
справа № 397/483/18
провадження № 61-1840св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Родниківська сільська рада Олександрівського району Кіровоградської області, Олександрівська районна державна адміністрація Кіровоградської області, 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2018 року у складі судді Пляка С. С. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Єгорової С. М., Мурашка С. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,  про визнання дійсним сертифікату на право на земельну частку (пай) та визнання права на земельну частку (пай).
Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що 01 січня 1989 року вона була прийнята у члени колективного сільськогосподарського підприємства імені Свердлова (далі - КСП ім. Свердлова) на посаду вихователя. 31 березня 1992 року була переведена до підприємства УВС у зв`язку з відокремленням території відділку № 3 КСП ім. Свердлова разом з землями та передачі їх підприємству ІК 305/104.
На підставі розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 657-р від 10 листопада 2000 року їй, як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Нове Життя» (далі - КСП «Нове Життя»), 25 грудня 2000 року  видано сертифікат серії РН № 390844 на право на земельну частку (пай) розміром 11,9 умовних кадастрових гектарів, який зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів за № 84.
Проте на запит її представника про надання копії рішення Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 657-р від 10 листопада 2000 року надано відповідь про відсутність вказаного розпорядження у документах архівного фонду.
На запит до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 11 грудня 2017 року отримана відповідь від 15 грудня 2017 року про те, що рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14 червня 2002 року визнано недійсним рішення Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області від 03 жовтня 2000 року № 2 про передачу земельної ділянки у колективну власність КСП «Нове Життя» та поновлено право землекористування Олександрівської ВК-104. Питання про скасування виданих працівникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) господарським судом не вирішувалося.
Посилаючись на те, що при переводі на роботу до іншого підприємства за нею зберіглося право на отримання земельної частки (паю), проте посадові особи незаконно позбавили її такого права, ОСОБА_1 просила визнати дійсним сертифікат серії РН № 390844 на право на земельну частку (пай), виданий на її ім`я на підставі розпорядження Голови Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 10 листопада 2000 року № 657-р та визнати за нею право на земельну частку (пай) на території Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області в розмірі 5,8296 га із земель, які були вилучені з Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, як землі резерву в розмірі 221,23 га згідно розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 13 червня 2003 року №352-р.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2018 року залишено без змін.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження належності її до членів КСП «Нове Життя», проте наявні докази того, що державний акт про право колективної власності на землю виданий КСП «Нове Життя», на підставі якого проведено розпаювання земель між членами підприємства, визнано недійсним в судовому порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У січні 2019 року   ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, які мають значення для справи, унаслідок чого  склали висновки, які не відповідають матеріалам справи. При ухваленні оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій взагалі проігнорували положення статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», у якій чітко сформульовано, що основним документом, який посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. У даному випадку, сертифікат на земельну частку (пай), виданий позивачу, ніким не скасований,  і офіційне повідомлення про те, що позивач у справі не має права на земельну частку (пай) відсутнє.
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, матеріали справи  витребувано із суду першої інстанції.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.
02 березня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року
№ 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 01 січня 1989 року    ОСОБА_1 була прийнята на роботу у КСП ім. Свердлова в дитячий дошкільний навчальний заклад на посаду вихователя.
31 березня 1992 року ОСОБА_1 переведена на роботу до установи ІК 305/104 УВС Кіровоградської області, у зв`язку з відокремленням території відділку дитячого закладу від КСП ім. Свердлова і передачею підприємству ІК 305/104.
25 грудня 2000 року ОСОБА_1 на підставі розпорядження Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 10 листопада 2000 року № 657-р видано сертифікат на право власності на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Нове Життя», розміром 11,9 умовних кадастрових гектарів.
Згідно розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 352-р від 13 червня 2003 року «Про затвердження проекту відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельних ділянок громадянам згідно додатку № 1 та передано у власність земельні ділянки загальною площею 221,23 га, у тому числі риллі 221, 23 га, за рахунок земель резервного фонду Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої-четвертої, восьмої статті 5 ЗК України 1990 рокуземля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. Кожен член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з пунктом «г» статті 81 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення їм в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям було визначено Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ) визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Відповідно до пункту 2 Указу право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Частиною четвертою статті 57 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року N 1060-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що педагогічним працівникам, які працюють у сільській місцевості і селищах міського типу, а також пенсіонерам, які раніше працювали педагогічними працівниками в цих населених пунктах і проживають у них, держава відповідно до чинного законодавства забезпечує безплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах встановлених норм. Вони мають право на одержання у власність земельної ділянки у розмірі середньої земельної частки відповідно до чинного законодавства. 
Згідно з пунктом 17 Перехідних положень ЗК України, що набрав чинності 01 січня 2002 року, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних паїв у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України  від 16 квітня 2004 року     № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу № 720/95 має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
На підставі Указу № 720/95 було розроблено Методичні рекомендації щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій, які затверджено наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України, Української академії аграрних наук від 04 червня 1996 року № 47/172/48 (далі - Методичні рекомендації).
За змістом пунктів 1.3, 1.5, 2.7 Методичних рекомендацій передача в натурі земельної частки (паю) громадянину здійснюється після складання «Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї)» (далі - Схеми). Схеми складаються за участю керівників і спеціалістів колективних сільськогосподарських підприємств (організацій), сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, затверджуються загальними зборами (зборами уповноважених) членів цих підприємств і організацій та погоджуються районними (міськими) державними адміністраціями (виконавчими комітетами міських Рад). На Схемі виділяються земельні масиви, що можуть бути поділені на земельні частки (паї) без обмежень в часі, в тому числі ділянки першочергової приватизації, а також земельні масиви, які поділяються на земельні частки (паї) після закінчення певного технологічного сільськогосподарського циклу. Крім того, визначаються: земельні ділянки, що поділяються одночасно без подрібнення в натурі на окремі паї (зрошувані угіддя, сади, виноградники, хмільники, ягідники тощо); земельні ділянки, що не підлягають поділу і повинні використовуватись сумісно (угіддя, законсервовані, виходячи з екологічних умов; невеликі площі сільськогосподарських угідь, в результаті поділу яких на окремі земельні ділянки стає неможливим механізований обробіток ґрунту).
Таким чином, наведеними правовими нормами гарантується недопущення порушень майнових прав колишніх членів колективних сільськогосподарських підприємств.
Преамбулою Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.  
Відмовляючи у позові, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що відомостей про те, що позивач зверталася до відповідачів про виділення належної їй земельної частки в натурі та про відмову у виділенні паю на місцевості відсутні. При цьому будь-які відомості про те, що Олександрівська районна державна адміністрація оспорює або не визнає право позивача, на захист якого пред`явлено позов, у справі також відсутні.
Натомість судами встановлено, що Родниківська сільська рада Олександрівського району Кіровоградської області не визнає право позивача, посилаючись на рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14 червня 2002 року у справі №05-01/2990/8-286/12-165, яким скасовано державний акт на право колективної власності на землю КСП «Нове життя», через що у позивача відсутнє права на земельний пай. 
Судами першої та апеляційної інстанцій враховано, що в матеріалах справи відсутня копії згаданого рішення господарського суду, проте до матеріалів справи долучена світлокопія ухвали Господарського суду Кіровоградської області (суддя Мохонько К. М.) від 26 червня 2003 року про видачу судового наказу у справі № 05-01/2990/8-286/12-165 (а. с. 29). У мотивувальній частині цієї ухвали вказано, що рішенням господарського суду у цій справі визнано недійсними рішення Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області № 9, № 137, № 138, № 128, визнано недійсним державний акт про передачу земельної ділянки в колективну власність КСП «Нове життя» та державний акт на право колективної власності на землю КСП «Нове життя» за №2, поновлено право землекористування Олександрівської виправної колонії № 104. Також зазначено, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 вересня 2002 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, а ухвалою Вищого господарського суду України від 19 березня 2003 року касаційне провадження у справі припинено. Тому вказане рішення господарського суду набрало законної сили.
Отже, суди першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що обов`язковою умовою, яка передує виникненню у члена КСП права на земельний пай, є отримання таким підприємством земель, що ним використовуються у колективну власність його членів. Визнання недійсним на підставі рішення суду державного акту на право колективної власності на землю КСП «Нове життя» вказує про відсутність необхідної передумови набуття його членом права на земельний пай.
Таким чином, позивач, звернувшись до суду за захистом свого порушеного права не надала належних та допустимих доказів того, що виданий КСП «Нове життя» державний акт на право колективної власності на землю, на підставі якого проведено було розпаювання земель між членами підприємства, визнано судом дійсним.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Оскільки судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційноїінстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук