Постанова
Іменем України
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/25094/18
провадження № 61-14605св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_1 , поданою адвокатом Кубрак Жанною Борисівною, на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», Банк), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д. О. 
(далі - приватний нотаріус Осипенко Д. О.), про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2018 року приватним нотаріусом Осипенком Д. О. було вчинено три виконавчі написи № 3870, № 3871, № 3872 на іпотечних договорах, якими пропонувалося звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 1,1250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 та належать йому на праві власності. Згідно іпотечних договорів № MRTG-000000002323/S/1 від 16 квітня 2007 року, № MRTG-000000002323/S/3 від 16 квітня 2007 року та іпотечному договору, посвідченому 20 лютого 2009 року приватним нотаріусом Русанюком З . З., предмети іпотеки були передані позивачем в іпотеку ТОВ «УніКредитбанк» в якості забезпечення виконання його зобов`язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-000000001885 від 30 березня 2007 року та за договором про іпотечний кредит № MRTG000000002323 від 16 квітня 2007 року, укладеним між позивачем та ТОВ «УніКредитбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк». Звертав увагу суду на те, що у оспорюваних виконавчих написах, період, за який проводиться стягнення вказано з 07 серпня 2016 року до 31 травня 2018 року, за рахунок коштів отриманих від реалізації предметів іпотеки для задоволення вимог відповідача по погашенню тіла кредиту та нарахованих відсотків в розмірі 46 355 858,92 грн. Проте, умови договорів про іпотечні кредити не містять такого платежу як - тіло кредиту та нарахованих відсотків, тому відповідно з іпотечними договорами не забезпечувалось виконання зобов`язання щодо сплати цього платежу, оскільки, таке зобов`язання не передбачено договорами про іпотечні кредити. На думку позивача, що заявлена Банком заборгованість, є необґрунтованою та не є безспірною, тому приватний нотаріус не мав права вчиняти оспорювані виконавчі написи. Вважає, що приватним нотаріусом Осипенком Д. О. не було належним чином перевірено безспірність заборгованості позичальника перед кредитодавцем, тому не було й законних підстав у Банка для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.
 
У зв`язку з викладеним позивач просив визнати такими, що не підлягають виконанню оспорювані ним виконавчі написи.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Осипенка Д. О. від 19 липня 
2018 року № 3870, вчинений на іпотечному договорі № MRTG-000000002323/S/1 від 16 квітня 2007 року, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, - таким, що не підлягає виконанню.
Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Осипенка Д. О. від 19 липня 
2018 року № 3871, вчинений на іпотечному договорі № MRTG-000000002323/S/3 від 16 квітня 2007 року, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, загальною площею 1,1250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить 
ОСОБА_1 на праві власності, - таким, що не підлягає виконанню.
Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Осипенка Д. О. від 19 липня 
2018 року № 3872, вчинений на іпотечному договорі посвідченому 20 лютого 
2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_5 та належить ОСОБА_1 на праві власності, - таким, що не підлягає виконанню.
Вирішено питання щодо судових витрат у справі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нотаріусом було вчинено оспорювані виконавчі написи без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора та з порушенням законодавства.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус Осипенко Д. О., про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щовідсутні правові підстави для висновку, що після направлення вимог Банку до боржника, останній не погоджувався із розміром кредитної заборгованості. Враховуючи факт надання Банком нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та належних доказів щодо повідомлення Банком боржника про існуючу в останнього заборгованість та її розмір, який ОСОБА_1 не оспорювався. Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що висновок суду першої інстанції про існування спірного розміру кредитної заборгованості є неправильним, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 , подана адвокатом Кубрак Ж. Б. , на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій адвокатом Кубрак Ж. Б., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом апеляційної інстанції неналежним чином були встановлені обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зокрема наголошує на тому, що поза увагою апеляційного суду залишилась та обставина, що приватний нотаріус при вчиненні оспорюваних виконавчих написів не дотримався вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Вказує на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що заборгованість позичальника на момент вчинення виконавчих написів не була безспірною, оскільки Банком при визначенні її розміру не було враховано останнього платежу позичальника в розмірі 114 000,00 грн, який ним було вчинено 
12 серпня 2016 року. На думку позивача, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку стосовно того, що Банком при зверненні до приватного нотаріуса Осипенка Д. О. було враховано останній платіж позичальника. Звертає увагу на те, що Банк у своїх вимогах від 07 червня 2018 року чітко вказав, що останній платіж позичальником було здійснено саме 07 серпня 2016 року, в той час як матеріали справи містять докази того, що ним останній платіж було здійснено на суму 114 000,00 грн 12 серпня 2016 року. На думку позивача, розмір сплаченого ним останнього платежу не було враховано при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчих написів, тому й розмір заборгованості позивача перед Банком не є безспірним. Також зазначає про те, що встановлюючи факт безспірності заборгованості позивача перед Банком, суд апеляційної інстанції обмежився лише поясненнями Банку про те, що внесені ним 12 серпня 2016 року кошти були зараховані Банком, при цьому судом навіть не було перевірено питання правомірності такого зарахування грошових коштів.
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2019 року до Верховного суду надійшов відзив АТ «Укрсоцбанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кубрак Ж. Б . , у якому вказано, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги правильних висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться лише до незгоди з оскаржуваною постановою. Звертають увагу на те, що доводи касаційної скарги про те, що ними не було враховано у розмір простроченої заборгованості останній платіж боржника, який ним було вчинено 12 серпня 2016 року у розмірі 114 000,00 грн є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами. Вказують про те, що факт зарахування ними коштів в розмірі 114 000,00 грн підтверджується випискою з поточного рахунку боржника, яку той особисто долучив до позовної заяви.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Голосіївського районного суду міста Києва.
 
У серпні 2019 року справу № 752/25094/18 передано до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 30 березня 2007 року між ТОВ УніКредит Банк та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит 
№ MRTG-000000001885.
 
16 квітня 2007 року між ТОВ УніКредит Банк та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000002323.
 
До договорів про іпотечний кредит укладались ряд угод про внесення змін та доповнень, та додаткові договори.
 
16 квітня 2007 року між ТОВ УніКредит Банк та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № MRTG-000000002323/S/1, згідно якого ОСОБА_1 для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором № MRTG-000000002323 передав в іпотеку квартиру 
АДРЕСА_6 .
 
16 квітня 2007 року між ТОВ УніКредит Банк та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № MRTG-000000002323/S/3, згідно якого ОСОБА_1 для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором № MRTG-000000002323 передав в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 1,1250 га, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_2 .
 
20 лютого 2009 року сторони уклали договір про внесення змін № 2 до іпотечного договору № MRTG-000000002323/S/1, згідно якого сторони вирішили внести та доповнити визначення терміну «кредитний договір» та викласти його у наступній редакції: «Кредитний договір» - договір про іпотечний кредит № MRTG-000000001885, укладений сторонами 30 березня 2007 року та договір № MRTG-000000002323, укладений сторонами 16 квітня 2007 року зі всіма змінами і додатками до них».
 
20 лютого 2009 року сторони уклали договір про внесення змін № 2 до іпотечного договору № MRTG-000000002323/S/3, згідно якого сторони вирішили внести та доповнити визначення терміну «кредитний договір» та викласти його у наступній редакції: «Кредитний договір» - договір про іпотечний кредит № MRTG-000000001885, укладений сторонами 30 березня 2007 року та договір № MRTG-000000002323, укладений сторонами 16 квітня 2007 року зі всіма змінами і додатками до них».
 
20 лютого 2009 року між ТОВ УніКредит Банк та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно якого для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-00000001885 та договором про іпотечний кредит № MRTG-00000002323, ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_7 .
 
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23 березня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 
1 669 368,40 доларів США, що згідно курсу Національного банку України еквівалентно 50 098 079,55 грн.
 
16 липня 2015 року між Банком та ОСОБА_1 укладені договори про внесення змін № б/н до договору про іпотечний кредит № MRTG-00000001885 та договору про іпотечний кредит № MRTG-00000002323, згідно якими було вирішено питання реструктуризації заборгованості.
 
Згідно додатків № 1 до договорів від 16 липня 2015 року про внесення змін до договору про іпотечний кредит № MRTG-00000001885 та договору про іпотечний кредит № MRTG-00000002323, сторонами погоджені графіки погашення кредиту.
 
07 червня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» направлені вимоги № 02.1-02/96-5493, 
№ 02.1-02/96-5495, № 02.1-02/96-5497, про усунення порушень основного зобов`язання.
 
У вимогах Банк зазначив, що останній платіж за кредитним договором 
№ MRTG-00000001885 позичальником було здійснено 07 серпня 2016 року. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором 
№ MRTG-00000001885, станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість в загальній сумі 26 532 460,55 грн. Останній платіж за кредитним договором 
№ MRTG-00000002323 позичальником було здійснено 09 серпня 2016 року. У зв`язку з невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 
№ MRTG-00000002323, станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість в загальній сумі 26 667 896,12 грн, тому просив усунути порушення та попередив про звернення стягнення на іпотечне майно у позасудовому порядку.
 
Зазначені вимоги ОСОБА_1 отримав 14 червня 2018 року.
 
У своїй відповіді на вказані вимоги позивач повідомив, що не заперечує проти звернення стягнення на іпотечне майно.
 
19 липня 2018 року приватним нотаріусом Осипенком Д. О. було вчинено виконавчий напис, реєстровий № 3870, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності.
 
Згідно іпотечного договору № MRTG-000000002323/S/1 від 16 квітня 2007 року з подальшими змінами та доповненнями, квартира передана ОСОБА_1 в іпотеку ТОВ «УніКредит Банк» у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-000000001885 від 30 березня 2007 року та договором про іпотечний кредит № MRTG-000000002323 від 16 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».
 
Строк за яким проводиться стягнення з 07 серпня 2016 року до 31 травня 
2018 року (включно).
 
За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, запропоновано частково задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» по погашенню тіла кредиту та нарахованих відсотків в розмірі 46 355 858,92 грн.
 
19 липня 2018 року приватним нотаріусом Осипенком Д. О. вчинено виконавчий напис, реєстровий № 3871, яким запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку, загальною площею 1,1250 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить 
ОСОБА_1 на праві власності.
 
Згідно іпотечного договору № MRTG-000000002323/S/3 від 16 квітня 2007 року з подальшими змінами та доповненнями, земельна ділянка передана 
ОСОБА_1 в іпотеку ТОВ «УніКредит Банк» у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-000000001885 від 30 березня 2007 року та договором про іпотечний кредит № MRTG-000000002323 від 16 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».
 
Строк за яким проводиться стягнення з 07 серпня 2016 року до 31 травня 
2018 року (включно).
 
За рахунок коштів, отриманих від реалізації, запропоновано частково задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» по погашенню тіла кредиту та нарахованих відсотків в розмірі 46 355 858,92 грн.
 
19 липня 2018 року приватним нотаріусом Осипенком Д. О. вчинено виконавчий напис, реєстровий № 3872, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру 
АДРЕСА_8 , та належить ОСОБА_1 на праві власності.
 
Згідно іпотечного договору, посвідченого 20 лютого 2009 року приватним нотаріусом Русанюком З . З., квартира передана ОСОБА_1 в іпотеку ТОВ «УніКредит Банк» в забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит 
№ MRTG-000000001885 від 30 березня 2007 року та договором про іпотечний кредит № MRTG-000000002323 від 16 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».
 
Строк за яким проводиться стягнення з 07 серпня 2016 року до 31 травня 
2018 року (включно).
 
За рахунок коштів, отриманих від реалізації, запропоновано частково задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» по погашенню тіла кредиту та нарахованих відсотків в розмірі 46 355 858,92 грн.
 
Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що останній платіж позичальником було внесено 12 серпня 2016 року на суму 114 000,00 грн.
 
12 серпня 2016 року на поточний рахунок позичальника було зараховано суму у розмірі 114 000,00 грн, що підтверджується випискою і не заперечується сторонами.
 
Також 12 серпня 2016 року Банком з рахунку позичальника було списано 
110 894,00 грн (сума простроченої заборгованості), залишок у розмірі 3 105,96 грн було списано в наступну дату погашення боргу 07 вересня 2016 року.
 
Тобто, кошти, внесені 12 серпня 2016 року, були зараховані Банком як платіж, який мав бути сплачений до 07 липня 2016 року, відповідно до умов договору, що підтверджується випискою з поточного рахунку позивача.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року 
№ 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України, зокрема, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 
22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 
22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».
 
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
 
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи, зокрема, підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.
 
Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
 
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).
 
З урахуванням статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
 
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
 
Для правильного застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17.
 
Касаційна скарга містить доводи про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», зокрема в частині оцінки документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника.
 
Судами було встановлено, що звертаючись до приватного нотаріуса з вимогою вчинення виконавчих написів, відповідач з метою підтвердження наявності заборгованості ОСОБА_1 за договорами про іпотечний кредит надав відповідний розрахунок.
 
19 липня 2018 року приватний нотаріус Осипенко Д. О. вчинив виконавчі написи, за якими було звернуто стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості позивача перед Банком в розмірі 46 355 858,92 грн.
 
Також судом апеляційної інстанції були перевірені доводи позивача щодо безспірності заборгованості позичальника перед Банком, зокрема доводи позивача стосовно того, що Банком не було зараховано до загального розміру кредитної заборгованості його останній платіж в розмірі 114 000,00 грн, який було вчинено позивачем 12 серпня 2016 року.
 
Зокрема судом апеляційної інстанції було встановлено, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги позивача належним чином не встановив всіх обставин справи, у зв`язку з чим ухвалив неправильне судове рішення.
 
Судом апеляційної інстанції з наданих до суду першої інстанції доказів було встановлено, що 07 червня 2018 року Банком направлялись вимоги про усунення порушень № 02.1-02/96-5493, № 02.1-02/96-5495, № 02.1-02/96-5497, які позивач отримав 14 червня 2018 року. У відповіді на вказані вимоги позивач зазначив, що не заперечує проти звернення стягнення на іпотечне майно.
 
Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що останній платіж позичальником було здійснено 12 серпня 2016 року в розмірі 114 000,00 грн, та що того ж дня Банком з рахунку позичальника було списано 110 894,00 грн (сума простроченої заборгованості), а залишок у розмірі 3 105,96 грн було списано кредитодавцем в наступну дату погашення боргу, а саме 07 вересня 2016 року.
 
Отже, судом апеляційної інстанції було встановлено, що кошти, внесені 12 серпня 2016 року, були зараховані Банком як платіж, який мав бути сплачений до 07 липня 2016 року, відповідно до умов договору, вказане також підтверджується й випискою з поточного рахунку позивача.
 
Таким чином суд апеляційної інстанції, з урахуванням вищевказаних обставин дійшов правильного висновку, що посилання позивача на те, що сума коштів внесена ним 
12 серпня 2016 року не була врахована при визначенні розміру заборгованості не відповідають фактичним обставинам справи.
 
Також суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у справі нове рішення про відмову у позові, обґрунтовано врахував і ту обставину, що позичальник після отримання направлених на його адресу трьох вимог Банку про погашення кредитної заборгованості не погоджувався із розміром вказаної Банком заборгованості.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки його доводи щодо наявності спірного розміру заборгованості, зокрема в сумі 114 000,00 грн не знайшли свого підтвердження під час вивчення матеріалів справи.
 
Доводи касаційної скарги стосовного того, що Банком не було враховано останній платіж позичальника в розмірі 114 000,00 грн не заслуговують на увагу та спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що ним не оспорювався розмір кредитної заборгованості вказаної Банком у до судових вимогах, оскільки ним не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що він не погоджувався з вказаним розміром заборгованості або що така заборгованість має бути іншою.
 
Крім того слід зазначити, що судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно вимог Банку про усунення порушень заборгованість за договорами про іпотечний кредит була визначена Банком у розмірі 53 200 356,67 грн, а у виконавчих написах приватного нотаріуса у розмірі 46 355 858,92 грн, що майже на сім мільйонів менше.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності постанови суду апеляційної інстанції виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідностіпереоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кубрак Жанною Борисівною, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            А. А. Калараш

 В. М. Сімоненко

 С. П. Штелик