П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7228/19	

Категорія: 113030000
                                                                                                                                 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
                                                                                                                                 Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  -  Лук`янчук О.В.
суддів              -  Бітова А. І.
                        -  Ступакової І. Г. 
при секретарі  -  Черкасовій Є.А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року по справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання прийняти рішення.

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДМС України, ГУДМС України в Одеській області в якому з урахуванням уточнень просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №344-19 від 04.10.2019 року;
- зобов`язати ГУДМС у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач є громадянином РФ. Протягом липня-серпня 2013 року правоохоронними органами РФ на нього заведено кримінальні справи за заявами колишньої дружини, а саме звинувачено у грабежі із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя або здоров`я, погрози вбивством або спричинення тяжкої шкоди здоров`ю, розповсюдження у відкритому доступі в мережі Інтернет завідомо неправдивих свідчень стосовно колишньої дружини, які спаплюжили її честь та гідність, що підпадає під ознаки злочину, наклеп. У вересні 2014 року позивачу встановлено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та у січні 2015 року запобіжний захід змінено на заставу. Вважаючи, що кримінальні справи до суду не передають, до участі у якихсь слідчих дій його не залучають позивач у травні 2015 року виїхав до України, де проживає по теперішній час. У жовтні 2017 року позивача затримано представниками правоохоронних структур України в м. Одесі на підставі повідомлення Сектору Інтерполу та Європолу ГУНП в Одеській області від 25.09.2017 року № 50/2312-Інтерпол про розшук особи правоохоронними структурами РФ. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ "Одеська установа виконання покарань № 21". В подальшому змінено під особисте зобов`язання. У зв`язку із наведеними обставинами у позивача виникли підстави для побоювання за своє життя, тому він у листопаді 2017 року звернувся до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Отримавши у грудні 2017 року відмову позивач оскаржив її до суду. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року по справі № 815/6903/17, визнано протиправним та скасовано наказ №242 від 20.12.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; ГУДМС зобов`язано повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
17.08.2018 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.08.2018 року за № 5/1-621. Підставою видачі повідомлення став наказ №155 від 15.08.2018 року. Звернувшись зі скаргою до ДМС України, позивач 29.11.2019 року отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМСУ в Одеській області від 18.11.2019 року №386, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Підстава - Рішення ДМС України від 04.10.2019 року № 344-19, яке надалі особисто отримано заявником у ГУДМС в Одеській області 29.11.2019 року.
Позивач вважає, що рішення ДМС № 344-19 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято формально, без надання належної оцінки фактам, наведеним у зверненні, та не містить достатніх та переконливих підстав для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач наполягає, що його переслідування в РФ має політичні причини, та напряму пов`язане із його роботою в якості помічника адвоката ОСОБА_4
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року та прийняти нове, яким задовольнити його позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що оскаржуване рішення ДМС ухвалено в порушення пунктів 2.4, 2.5, 4.3, 4.4 Правил № 649, а с саме за відсутністю відповідного наказу, що свідчить про його формальність ухваленим із порушенням правил, встановлених законом та відтак підлягає скасуванню.
Апелянт вважає, що суд погодившись із висновками міграційної служби, тим самим переглянув постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року по справі № 815/6903/17, та стверджує, що вона є такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. Апелянт зауважує, що зазначена постанова апеляційного суду залишена без змін після касаційного перегляду і Верховний Суд погодився із висновками суду апеляційної інстанції про наявність у ОСОБА_1 підстав для побоювання за своє життя. Крім цього, апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи містяться докази та факти погроз на адресу родичів скаржника, однак ні міграційна служба при винесенні оскаржуваного наказу, а ні суд першої інстанції не взяли до уваги роздруківку телефонних погроз на адресу матері ОСОБА_1 .
Також апелянт наполягає, що висновки суду, наведені у рішенні не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи, оскільки судом дослідження доказів не проводилось та правової оцінки їм не надано. 
У відзиві на апеляційну скаргу ГУДМС, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить у задоволені апеляційної скарги відмовити.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином РФ, народився в с.Парапіно Республіки Мордовії, проживав у м. Москва РФ, за етнічною належністю - мордвин, за національністю - росіянин, за віросповіданням - християнин, одружений з громадянкою України, закінчив 9 класів Ковилкінської середньої школи №1 (Республіка Мордовія, РФ), Ковилкінський будівельний технікум (2001-2005 роки), Інститут управління та права юридичний факультет в м. Москва (2007-2011 роки).
В країні громадянської належності із 2011 по 2013 роки ОСОБА_1 перебував у шлюбі із громадянкою РФ ОСОБА_2 , від шлюбу має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва серії ІІІ-ЖК від 05.03.2013 року шлюб розірвано.
У травні 2015 року ОСОБА_1 вибув з РФ літаком Москва (РФ) - Одеса (Україна) на підставі паспортного документа для виїзду закордон серії НОМЕР_1 .
Окрім цього, згідно паспортного документу для поїздок закордон громадянина РФ ОСОБА_1 неодноразово перетинав кордон України. Так, позивач перебував, на території України з 11 серпня 2013 року по 29 жовтня 2013 року, з 29 жовтня 2013 року по 24 січня 2014 року, з 24 січня 2015 року по 15 квітня 2014 року, з 20 травня 2015 року по 22 липня 2015 року. З 29 липня 2015 року за межі України із використанням даного паспортного документа не виїжджав.
03 жовтня 2017 року, згідно ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2017 року по справі №521/18574/17, співробітниками ВКП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області за адресою: м. Одеса вул. Фонтанська дорога,17/19 затримано громадянин РФ ОСОБА_1 у зв`язку із перебуванням в розшуку на національному рівні компетентними органами РФ за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.128.1, п."г" ч.2 ст.161, ч.1 ст.119 КК  РФ.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року до особи було застосовано запобіжний захід у вигляді тимчасового арешту строком 30 діб. Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 31  жовтня  2017 року строк тимчасового арешту особи було продовжено у термін до 40 діб. Ухвалою Малиновского районного суду м.Одеси від 11 листопада 2017 року було застосовано запобіжний захід на домашній арешт, із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 у період доби з: 22-00 до 06-00, строк дії ухвали становить 2 місяці.
01 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зазначав, що ніяких злочинів на території РФ не вчиняв та незаконно переслідується владою РФ по сфабрикованому обвинуваченню. На територію України в`їхав у травні 2015 року разом із своїм дядьком адвокатом ОСОБА_4 , як його помічник по справі громадянина України ОСОБА_5 , в м. Одесі постійно проживає з травня 2015 року, має дозвіл на тимчасове проживання в Україні, постійне місце проживання, працює на постійній основі, має картку платника податків в Україні. Квартира, де проживає, належить його матері ОСОБА_6 . Причиною переслідування правоохоронними органами РФ вважає правозахисну діяльність в Росії його дядька - адвоката ОСОБА_4 , який здійснював захист громадянина України ОСОБА_5 , обвинувачуваного в участі у каральних операціях на Луганщині та у вбивстві більш як 30 чоловік, у зґвалтуванні та здійсненні інших тяжких злочинів. Після припинення проти ОСОБА_5 кримінальних проваджень та принесення йому вибачень, ОСОБА_4 подав в російський цивільний суд позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та у Європейський суд з прав людини щодо порушення прав громадянина України ОСОБА_5 . Заявник вказував, що за свою правозахисну діяльність його дядька незаконно заарештували, проти нього фальсифікували кримінальні справи, та у лютому 2017 року при таємничих обставинах він помер в московській лікарні. ОСОБА_1 вказував, що з метою тиску на його дядька проти нього правоохоронними органами Республіки Мордовії РФ, де він проживав, відкриті кримінальні справи за хибним обвинуваченням його колишньої дружини. Після звільнення ОСОБА_1 з-під арешту під заставу, побоюючись незаконного переслідування у травні 2015 року на законних підставах в`їхав в Україну, де проживає і до сьогодні.
20 грудня 2017 року за результатами розгляду особової справи №2017ОD0187 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину РФ ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказаний висновок ГУДМС обґрунтувало тим, що причиною кримінального переслідування заявника в країні громадянської належності став сімейний конфлікт із дружиною, пов`язаний із розподілом сумісно нажитого майна після розірвання шлюбу. Під час проживання у РФ заявник володів інформацією щодо порушення проти нього кримінальної справи, зокрема був ознайомлений із наявними матеріалами, маючи вищу юридичну освіту, залучав до розгляду своєї справи власних адвокатів тощо. Вважається, що після зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на заставу заявник повністю усвідомлював наслідки подальшого виїзду з країни громадянської належності та нез`явлення до судових засідань, що в результаті і спричинило його розшук компетентними органами РФ. Після потрапляння в Україну в травні 2015 року заявник не цікавився ходом власної кримінальної справи в країні громадянської належності та легалізувався шляхом укладення шлюбу з громадянкою України, та отримавши дозвіл на тимчасове проживання. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протягом майже 2,5 років проживання в Україні не звертався, що об`єктивно свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Об`явлення особи у розшук на національному рівні та інформування компетентними органами РФ сектору Європолу та Інтерполу з вказаного приводу жодним чином не пов`язане із смертю дядька заявника та не може слугувати підставою для надання заявнику захисту в Україні, так як об`єктивно вказує на наміри уникнення від розгляду власної справи на території РФ, маючи для цього усі передбачені діючим законодавством можливості. Зокрема встановлено, що станом на теперішній час обвинувального чи іншого вироку щодо особи винесеного не було, заявник розшукується компетентними органами РФ для участі у призначених судових засіданнях. Зазначений факт вказує на те, що у разі відсутності в діях особи порушень чинного законодавства РФ він має усі підстави для виправдання у судових інстанціях. У особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення пунктом 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Аналізом актуальної ІКП встановлено, що соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання особи (РФ, Республіка Мордовія) характеризується стабільністю та зростанням економічних показників.
На підставі зазначеного висновку видано наказ №242 від 20.12.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно. 
Не погоджуючись з вказаною відмовою ОСОБА_1 звернувся до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року по справі № 815/6903/17 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ № 242 від 20.12.2017 року; ГУДМС зобов`язано повторно розглянути питання про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ГУДМС, відповідно до постанови апеляційного суду по справі № 815/6903/17 видало наказ № 141 від 26.07.2018 року про повторний розгляд заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особова справа № 20170D0187 з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування судом наказу від 20.12.2017 року № 242 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Розглянувши заяву та особову справу № 20170D0187 на підставі проведених співбесід головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту ГУДМС України в Одеській області 15 серпня 2018 року склав висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За зазначеним висновком ГУДМС здійснило перевірку наведених ОСОБА_1  доводів та встановило, що  шукач звернувся до територіального підрозділу ДМС фактично для уникнення його видачі РФ, де щодо нього розглядається кримінальна справа. Перелік документів, наданих заявником під час розгляду його заяви на підтвердження в ним історії переслідування не доказують взаємозв`язку кримінальні порушеної проти нього на території РФ та адвокатською діяльності його дядька - ОСОБА_4 .
На підставі цього висновку був прийнятий наказ від 15.08.2018 року № 155 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_1 .
Про прийняте рішення заявника було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 15.08.2018 № 5/1-621.
Отримавши зазначене повідомлення, ОСОБА_1 звернувся до ДМС України зі скаргою в якій просив скасувати наказ № 242 від 20.12.2017 року про відмову у оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстр.№Ч-12169-18 від 23.08.2018 (т.IV а.с.101-125).
07 грудня 2018 року ДМС України прийняло рішення № 99-18, яким задовольнила скаргу громадянина РФ ОСОБА_1 та скасувала наказ ГУДМС від 15.08.2018 № 188.
На виконання зазначеного рішення Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області 14 січня 2019 року видало наказ № 8 про оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина РФ ОСОБА_1 
29 листопада 2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління ГУДМС від 18.11.2019 року №386, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пункти 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Підстава - Рішення ДМС України від 04.10.2019 року № 344-19.
Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог не встановив умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, який потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців га осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Колегія суддів суду погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VІ).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Статтею 6 Закону № 3671-VІ визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (надалі - Керівництво), для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
За змістом статті 5 Закону № 3671-VІ, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до статті 7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 прибув до України у травні 2015 року. До ГУДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 01.12.2017 року. Наказом № 242 від 20.12.2017 року йому відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року по справі № 815/6903/17 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУДМС України в Одеській області про скасування наказу № 242 було відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ № 242 від 20.12.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ГУДМС повторно розглянути питання про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року: "Колегія суддів звертає увагу, що матеріали особової справи ОСОБА_1 , а також наявні в матеріалах адміністративної справи відомості, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у них обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на політичному ґрунті в Російській Федерації.
Більш того, відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.".
Таки висновки апеляційного суду ґрунтуються на тому, що міграційним органом не надано належної оцінки доводам ОСОБА_1 проте, що він в країні громадянської належності вів активну громадську та політичну діяльність. Професійна діяльність дядька заявника - адвоката ОСОБА_4 переплітається із особистим життям його помічника - ОСОБА_1 Правоохоронними органами Республіки Мордовія РФ,  де проживав ОСОБА_1 той час, ініційовано порушення кримінальної справи відносно нього за сфальсифікованою заявою колишньої дружини про її пограбування. До того ж в матеріалах справи містяться докази та факти погроз на адресу родичів ОСОБА_1 , і міграційна служба не взяла до уваги роздруківку телефонних погроз на адресу його матері.
Згідно пункту 6.10. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.08.2011 року № 649, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.
Так, в межах процедури повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУДМС видано наказ №  141 від 26.07.2018 року про повторний розгляд заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ на установчі дані ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що за результатами повторного розгляду заяви позивача з урахуванням висновків суду у справі № 826/13833/17, міграційним органом було здійснено перевірку наведених ОСОБА_1 доводів та встановило, що шукач звернувся до територіального підрозділу ДМС фактично для уникнення його видачі РФ, де щодо нього розглядається кримінальна справа. Перелік документів, наданих заявником під час розгляду його заяви на підтвердження в ним історії переслідування не доказують взаємозв`язку кримінальні порушеної проти нього на території РФ та адвокатською діяльності його дядька - ОСОБА_4 .
При розгляді даної справи, судом першої інстанції не встановлено, а представником позивача не наведено будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 причетний до політичних подій, які відбуваються в Україні. Колегія суддів також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, яки б переконливо свідчили, що ОСОБА_1 і в країні громадянської належності вів активну громадську та політичну діяльність. Наведені позивачем підстави щодо його побоювань стати жертвою переслідувань не пов`язані з таким ознаками, як: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів.
Суд першої інстанції, дослідивши смс-повідомлення, які позивач вважає погрозами, та дійшов обґрунтованого висновку, що такі повідомлення лише свідчать про неприязні стосунки учасників діалогу.  При цьому, фраза із діалогу " Сухари суши для сыночка своего. Он скоро сядет" може свідчити про можливе засудження особи.
Колегія суддів також звернула увагу, що ОСОБА_1 з травня 2015 року проживає та працює на постійній основі в Україні. Достатніх доказів, які свідчать, що його діяльність в України пов`язана з правозахисною чи політичною діяльністю в РФ позивачем не наведено. Тому, отримання наприкінці вересня 2017 року його матерю, яка регулярно буває в Україні, зазначених смс-повідомлень, на думку колегії суддів, не свідчать про обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань на політичному ґрунті в РФ. Крім того, приймаючи до уваги, що на початку жовтня 2017 року ОСОБА_1 був затриманий в м. Одесі та до нього судом було застосовано запобіжний захід у вигляді тимчасового арешту в Україні дає підстави для висновку, що зазначені повідомлення є лише попередження про імовірне затримання правоохоронними органами, яке за своєю суттю не несуть будь-яких погроз на його адресу.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження ОСОБА_1 про фабрикування проти нього кримінальних справ викликають обґрунтовані сумніви, через розбіжностей у його поясненнях із зібраними документами та даними міграційною службою.
Відповідно до матеріалів екстрадиційної перевірки (лист прокуратури Одеської області від 06.12.2017 № 14-10156-17, лист Сектору Інтерполу та Європолу ГУНП в Одеській області від 04.10.2017 № 50/2387-Інтерпол), позивач розшукується компетентними органами РФ на національному рівні для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.128.1 (наклеп), п."г" ч.2 ст.161 (грабіж із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя або здоров`я), ч.1 ст.119 (погроза вбивством або спричиненням тяжкої шкоди здоров`ю) КК РФ. Крім того, з наявних матеріалів вбачається, що постановою Ковилкінського районного суду Республіки Мордовія від 12 вересня 2014 року ОСОБА_1 було встановлено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, апеляційною постановою судової колегії по кримінальним справам Верховного Суду Республіки Мордовія від 28 січня 2015 року запобіжний захід було змінено на заставу у розмірі 600  000 російських рублів. Кримінальна справа стосовно позивача разом із обвинувальним висновком була направлена до Ковилкінського районного суду Республіки Мордовія 27 квітня 2015 року, відкрите судове засідання було призначене на 08 червня 2015 року. На вказане судове засідання та на подальші виклики суду позивач не з`явився, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 було призупинено до моменту його розшуку відповідно до постанови Ковилкінського районного суду Республіки Мордовія від 24.02.2016.
На думку колегії суддів, зазначене свідчить, що ОСОБА_1 розшукується компетентними органами РФ для участі у призначених судових засіданнях, що дає підстав вважати, що його доводи про "фабрикування" проти нього кримінальних справ є надуманими, оскільки у разі відсутності в його діях порушень кримінального законодавства РФ він має усі підстави для виправдання у судових інстанціях.
Крім того, під час опитування позивач повідомив, що не володіє інформацією щодо дати оголошення у розшук в РФ та вважає, що це сталося після його виїзду з країни громадянської належності у 2015 році, водночас розшук каналами Інтерполу розпочався саме після смерті його дядька, який помер за підозрілих обставин. Аналізом матеріалів екстрадиційної перевірки у свою чергу встановлено, що органи прокуратури РФ було зобов`язано здійснити розшук ОСОБА_1 постановою Ковилкінського районного суду Республіки Мордовія від 26 лютого 2016 року, зазначене додатково підтверджується матеріалами Сектору Інтерполу та Європолу ГУНП в Одеській області (лист від 04.10.2017 № 50/2387-Інтерпол). Відповідно до наявної інформації, ОСОБА_4 помер у лютому 2017 року, через рік після оголошення позивача у розшук, що об`єктивно вказує на той факт, що зазначені події не є взаємопов`язаними. 
Під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 знову стверджував, що за життя дядька його ніхто не переслідував, переслідування розпочалося після його смерті, водночас кримінальна справа, яку він вважає сфабрикованою проти нього через діяльність його дядька була порушена в 2013 році на території РФ, тоді як його дядько помер в 2017 році, що свідчить про відсутність взаємозв`язку між даними подіями, надання позивачем суперечливих тверджень, які є ключовими для розгляду заяви ДМС України.
Крім того, відповідно до пояснень ОСОБА_1 в країні громадської належності проживає матір заявника, яка, зокрема є сестрою та спадкоємцем ОСОБА_4 , і будь-яких переслідувань з боку державної влади РФ вона не зазнавала.
За таких обставин, колегія суддів вважає сумнівними твердження ОСОБА_1 про його переслідування через професійну діяльність ОСОБА_4 .
Крім того, згідно додаткових протоколів співбесід 12.12.2017 року та від 15.08.2018 року, ОСОБА_1 зазначив, що стосовно нього у випадку повернення на Батьківщину можуть бути застосовані смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання за вироком суду. Його твердження, що зазначене може відбутися при його перебуванні на території РФ з боку правоохоронних органів, на думку суду є надуманим, оскільки як вже наведено вище, ОСОБА_1 розшукується в РФ для участі у призначених судових засіданнях. 
Щодо твердження позивача про побоювання за своє життя через підозрілу смерть ОСОБА_4 , то з додаткового протоколу співбесіди від 15.08.2018 року вбачається, що перед смертю дядько позивача 1,5-2 тижні перебував в лікарні, викликавши до цього швидку допомогу, що свідчить про наявність проблем зі здоров`ям та суперечить твердженням позивача щодо неможливості природної смерті його дядька. Крім того, зі слів ОСОБА_1 , в лікарні його матері було повідомлено, що дядько помер від зупинки серця або через утворення тромбу, про що він достовірно не пам`ятає. До того ж, як відомо з матеріалів особової справи, позивач не має медичної освіти, не володіє інформацією щодо такого явища як серцевий напад. Водночас, за твердженнями позивача, медичний висновок щодо смерті працівниками лікарні видано не було, позивач та його матір не володіють інформацією щодо причини смерті дядька. У свою чергу, на думку ОСОБА_1 , його дядька отруїли, проте власне припущення він жодним чином не обґрунтував (протокол співбесіди від 04.02.2019 року). Крім того, згідно протоколу співбесіди від 04.02.2019 року ОСОБА_1 пояснив, що вбачає смерть дядька загадковою через його енергійний спосіб життя, відсутність скарг на здоров`я та неочікувану для оточуючих смерть, що жодним чином не підтверджує неприродність його смерті. Перебування дядька ОСОБА_1 в лікарні, де його відвідувала рідна сестра (матір позивача), особисте звернення в швидку допомогу свідчить про безпідставність припущення щодо раптової неприродної смерті та неправдоподібність матеріалів ЗМІ, наданих в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стосовно зникнення адвоката за місяць до його загадкової смерті. 
Крім того, під час інтерв`ю від 04.02.2019 року було поставлено низку додаткових запитань для з`ясування розбіжностей, які виникли між твердженням позивача та матеріалами, наданими у його скарзі до ДМС від 21.08.2013 року стосовно зникнення дядька протягом місяця відповідно до матеріалів ЗМІ та спілкування з дядьком за 3-4 дні до смерті згідно з поясненнями позивача. Але, ОСОБА_1 не зміг належним чином підтвердити інформацію ЗМІ щодо зникнення дядька, зазначив, що дядько не відповідав на телефонні дзвінки матері, після чого він сам зробив декілька телефонних дзвінків до родича та між ними відбулася коротка розмова, в якій дядько повідомив, що в нього все нормально, він хворіє. При цьому, ОСОБА_1 не бажав зазначати, протягом якого часу дядько не виходив на зв`язок, аби уникнути протиріч та повідомив, що не протягом місяця, але протягом достатнього часу. Пояснити чому у власній скарзі наводиться інформація, яка не відповідає його твердженням, ОСОБА_1 не зміг (протокол співбесіди від 04.02.2019). Також, у висновку від 06.12.2018 року наводиться інформація щодо зникнення ОСОБА_4 протягом місяця, а також те, що тіло покійного було виявлено племінником у його квартирі у м. Москва. Так, ОСОБА_1 підтвердив, що з 2015 року завжди перебував на території України, не виїжджав до РФ (протокол співбесіди від 04.02.2019). Таким чином, інформація ЗМІ щодо зникнення дядька за місяць до смерті, відсутність зв`язку з ним протягом такого періоду та виявлення покійного позивачем на території РФ повністю спростовуються твердженнями позивача та наявними розбіжностями у них.
Таким чином, колегія суддів надходить до висновку, що причини, які зазначає ОСОБА_1 , щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук. 
В заяві про звернення за захистом ОСОБА_1 зазначив, що він не може повернутися до своєї країни, оскільки боїться переслідування за сфабрикованою кримінальною справою, він побоюється тортур, які будуть застосовані щодо нього правоохоронними органами для отримання потрібних для них свідчень.
Однак, судом не встановлено, що ОСОБА_1 підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи, тому колегія суддів вважає, що зазначені обставини свідчать, що вказані обставини свідчать про те, що позивач намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням в РФ кримінального провадження.
Колегія суддів критично ставиться до доводів позивача на те, що у випадку його повернення до країни громадянського походження він побоюється тортур, які будуть застосовані щодо нього правоохоронними органами, оскільки наявною ІКП встановлено, що за останній час відбулися зміни в законодавстві Російської Федерації у сфері пенітенціарної системи та кримінального правосуддя з метою досягнення повного захисту прав затриманих та засуджених осіб, поліпшення умов їх утримання, а також у медичній сфері (додаток № 2 до рекомендаційної позиції). Незважаючи на загальну складну ситуацію у галузі дотримання прав людини на території РФ, за останній період часу спостерігаються позитивні тенденції щодо вдосконалення координації зусиль в галузі захисту прав людини  (додаток №3 до рекомендаційної позиції).
Також, можливо визначити, що в регіоні постійного проживання позивача на території країни громадянської належності наразі не проводяться військові зіткнення, регіон постійного проживання замовника на території країни громадянської належності забезпечений всіма базовими потребами та комунікаціями, що створює перспективи для повернення.
З урахуванням зазначеного, враховуючи висновки викладені у постанові суду апеляційної інстанції від 19.06.2018 року по справі № 815/6903/17, з урахуванням використаної інформації про країну походження позивача, притягнення його до кримінальної відповідальності, його розшук компетентними органами РФ для участі у призначених судових засіданнях, а також особисті дані і обставини заявника, викладеної інформації про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди, що, як наслідок, свідчить зауваження у такому висновку обґрунтованого рішення ДМС №344-19 від 04.10.2019 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина РФ ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія судів критично ставиться до доводів апеляційної скарги про те, що ДМС, в порушення Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не оформлене наказом, оскільки не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31  травня  2012  року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.
На переконання колегії суддів, інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки обставин, встановлених судом першої інстанції та не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.
Апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення при його ухваленні.
Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. 
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
           Повний текст постанови складено та підписано 25 травня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                    А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                    І. Г. Ступакова