УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №294/1308/16-ц Головуючий у 1-й інст. Мандро О. В. 
Категорія 43 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №294/1308/16-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення 
та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Журбей Володимир Леонідович, ОСОБА_6 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на частину житлового будинку
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Мандро О.В. у смт Чуднові,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Ухвалою Чуднівського районного суду Житомирської області від 30 травня 2019 року до участі в справі залучено: відповідачем - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі її законного представника - ОСОБА_7 , а також третьою особою - орган опіки та піклування Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області (а.с.201-202 т.1). 
Із урахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог від 21 червня 2019 року, ОСОБА_1 просила з підстав, передбачених ст.406 ЦК України, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити їх із зазначеної оселі без надання іншого житла. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2013 року. Після купівлі будинку її син ОСОБА_8 попросив дозволу проживати у ньому разом зі співмешканкою ОСОБА_2 та її неповнолітніми на той час доньками - ОСОБА_4 і ОСОБА_9 . Наразі доньки ОСОБА_2 є повнолітніми, а ОСОБА_9 одружилася, у зв`язку із чим змінила прізвище на ОСОБА_10 та у 2017 році народила доньку ОСОБА_5 . Стосунки сина зі співмешканкою згодом розладналися та вони перестали проживати разом. У будинку залишилася проживати ОСОБА_2 із своїми доньками та онукою. Проте, відповідачі не є членами її (позивача) сім`ї та сімейними стосунками із нею не пов`язані. Добровільно виселитися відповідачі не бажають. На її письмову вимогу про виселення не відреагували. Жодного договору про порядок користування відповідачами будинком та інших домовленостей між сторонами не укладалося. Оскільки стосунки її сина із ОСОБА_2 припинені, то перестала існувати й обставина, яка була підставою для вселення відповідачів до будинку. У зв`язку із безпідставним проживанням у її будинку відповідачів вона позбавлена права користуватися і розпоряджатися власним майном, що порушує її право власності, гарантоване Конституцією України.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , звернулася до суду із зустрічним позовом до останньої (а.с.24-27 т.1). Просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу будинку від 20 лютого 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , в частині щодо сторони покупця за договором та визнати її стороною за договором на боці покупця; визнати за нею право власності на 2/3 ід. частки спірного житлового будинку. Свій позов обґрунтовувала тим, що у вересні 2012 року познайомилася із сином позивача за первісним позовом - ОСОБА_8 , який запропонував проживати разом. Вона продала усе своє майно в Овруцькому районі та з двома на той час неповнолітніми доньками переїхала у с. Вільшанка Чуднівського району. Влаштувавшись на роботу, на гроші, отримані від продажу майна, стала підшукувати житло та їй порадили звернутися до ОСОБА_6 . Остання запропонувала їй будинок АДРЕСА_1 за ціною 45 000 грн. Оскільки у неї було в наявності лише 30 000 грн., то саме таку суму вона дала продавцю в якості завдатку. Домовилися, що решту суми віддасть упродовж шести місяців, а документи оформлять після проведення повного розрахунку. Її співмешканець - ОСОБА_8 знав про таку ситуацію та розповів своїй матері - ОСОБА_1 , яка виявила бажання допомогти із грошима. Ввівши в оману продавця будинку - ОСОБА_6 , ОСОБА_1 повідомила, що дає решту суми за будинок і готова йти до нотаріуса оформляти документи. Оформлення будинку на неї пояснила пересторогою для попередньої дружини сина із дітьми претендувати на нерухомість. За таких обставин, 20 лютого 2013 року ОСОБА_6 і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу спірного будинку. Дізнавшись про оформлення будинку на ОСОБА_1 , вона обурилася, але вимушена була змиритися. Відносини зі співмешканцем розладналися та згодом ОСОБА_11 став проживати окремо у іншому місці. Після припинення її відносин із ОСОБА_12 стала вимагати покинути будинок або виплатити 100 000 грн. Наполягає на тому, що договір купівлі-продажу спірного житла укладений шляхом введення в оману продавця та нотаріуса. Виселення її з доньками із будинку, в якому вони постійно проживають, призведе до порушення конституційного права на житло (ст.47 Конституції України) та положень ст.9 ЖК УРСР.

Ухвалою Чуднівського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження (а.с.42-43 т.1).

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та виселено їх із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Зазначає, що ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована та не проживала у спірному будинку, витрат на його утримання не несла. Суд проігнорував висновок органу опіки і піклування про недоцільність виселення її малолітньої онуки ОСОБА_5 . Суд не взяв до уваги той факт, що будинок АДРЕСА_2 , який набула у співвласність її донька ОСОБА_7 у с. Вільшанка Чуднівського району, не був придатний для забезпечення нормальних умов проживання малолітньої дитини та потребував ремонту. Технічний стан даного будинку не досліджувався та будь-яка інформація від органу опіки та піклування із цього приводу не витребувалася. Власного іншого житла вона не має, в той час як ОСОБА_1 має у власності та проживає у будинку АДРЕСА_3 . Суд не надав належної оцінки технічному паспорту на спірний житловий будинок, а саме тому, що вона була замовником його виготовлення у січні 2013 року, чим підтверджується та обставина, що вона готувала необхідні документи для купівлі у ОСОБА_6 будинку. Вважає, що суд безпідставно надав перевагу показанням свідка ОСОБА_8 та не взяв до уваги показання ОСОБА_6 , яка підтвердила, що саме вона ( ОСОБА_2 ) домовлялася про купівлю будинку та передала продавцю частину коштів у сумі 30 000 грн. Коли вона продавала своє майно, не брала у людей розписки про його купівлю. Також не надавала суду документів про отримання грошових коштів у борг, хоча могла це зробити. У неї були свої заощадження. Вона працювала без офіційного оформлення. Разом із тим, інформація у довідках від 18 серпня 2016 року №64, від 12 вересня 2012 року №62 та від 20 грудня 2012 року №29 про роботу ОСОБА_8 у відповідних товариствах та його доходи суперечлива. Проте, докази, які надавала ОСОБА_1 , взяті судом першої інстанції до уваги, а її доказам належної оцінки не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Наголошує на тому, що між сторонами був встановлений сервітут, тобто відповідачі за первісним позовом за згодою позивача отримали право користування її нерухомим майном. Воля (намір) позивача за первісним позовом, як одноособового власника спірного житлового будинку, користуватися одноосібно своїм майном є обставиною, яка має істотне значення для припинення сервітуту, тобто права на користування відповідачами будинком і, як наслідок, виселення з нього та визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2018 року в справі №489/4867/16-ц, від 23 травня 2018 року в справі №307/916/14-ц, від 20 червня 2018 року в справі №570/3497/15-ц, від 20 червня 2018 року в справі №750/9228/17, від 04 липня 2018 року в справі №477/1469/16-ц, від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц. Верховний Суд продовжує займати аналогічну позицію у подібних правовідносинах. Окрім того, скаржник та інші відповідачі за первісним позовом не були та не є членами сім`ї власниці будинку ОСОБА_1 , чим виключається застосування ст.156 ЖК УРСР до спірних правовідносин. До відносин щодо здійснення права приватної власності на будинок та прав інших осіб на користування ним, які виникли після 01 січня 2004 року, застосовуються норми ЦК України. Спори у справах «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 березня 2011 року та « Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року виникли між громадянами та цими державами з приводу права на державне житло, а тому їх застосування до спірних правовідносин є абсолютно неправильним. ОСОБА_2 ніколи не була власником (співвласником) будинку ОСОБА_1 , а тому застосування до спірних відносин й положень ст.392 ЦК України також є неправильним. Договір купівлі-продажу від 20 лютого 2013 року відповідає вимогам чинного законодавства та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) 20 лютого 2013 року укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений у нотаріальному порядку (а.с.4 т.1).

У пунктах 2.1 та 3.1 вищезазначеного договору вказано, що продаж будинку, за домовленістю сторін, вчинюється за 10 000 грн. та покупець сплатила продавцю дану суму повністю до підписання договору.

Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 лютого 2013 року підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 лютого 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5 т.1).

Згідно із довідкою №166, виданою виконкомом Вільшанської сільської ради 18 лютого 2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , 2017 року народження, та ОСОБА_4 (а.с.158 т.1). Ксерокопіями паспортів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_9 підтверджується їх реєстрація з 17 січня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-30 т.1). ОСОБА_4 знята з реєстрації за вищевказаною адресою 09 жовтня 2015 року (а.с.29 зворот т.1).

У зустрічній позовній заяві з посилання на положення ст.392 ЦК України ОСОБА_2 наголошує на тому, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку укладений шляхом обману. Доплативши всього 15 000 грн., при реальній вартості будинку 45 000 грн., ОСОБА_1 заявила у нотаріальній конторі про те, що нібито вона особисто віддала всі кошти продавцю ОСОБА_6 , чим ввела нотаріуса в оману.

Із огляду на те, що у зустрічній позовній заяві не заявлено вимоги про визнання права власності, положення ст.392 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, здійснюючи правосуддя, апеляційний суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої та шостої ст.203 цього Кодексу загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, наступні: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дійсно у 2013 році технічний паспорт на спірний будинок виготовлявся на замовлення ОСОБА_2 (а.с.32 т.1) та продавець ОСОБА_6 у суді першої інстанції показала, що 30 000 грн. їй особисто надала ОСОБА_2 . Разом із тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 мала власні доходи, а доводи апеляційної скарги із цього приводу ґрунтуються лише на припущеннях неофіційних доходів, які не можуть бути покладені в основу судового рішення у зв`язку з тим, що ОСОБА_14 навіть не доведено й придбання у спірний період іншого нерухомого майна або коштовного рухомого майна. 

Натомість матеріали справи містять докази наявності доходів у ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_8 . 

Так, ОСОБА_1 згідно з копією кредитного договору від 26 жовтня 2012 року №1113/2778CLAPS отримала у банку кредитні кошти в сумі 10 620 грн. (а.с.69-70 т.1) та кошти від ОСОБА_15 шляхом безготівкових переказів на її ім`я із Російської Федерації. На час укладення оспорюваної угоди за такими переказами ОСОБА_16 одержала 94 000 російських рублів, що за курсом становило 24 938,20 грн. (а.с.75-83 т.1). Окрім того, учасники справи не заперечили тієї обставини, що останні 15 000 грн. покупець ОСОБА_1 передала продавцю ОСОБА_6 особисто. 

Із огляду на наявні у матеріалах справи вищевказані письмові докази, які не спростовані у спосіб, передбачений положеннями ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний будинок був придбаний за кошти 
 
ОСОБА_1 зароблених особисто ОСОБА_8 коштів у 2012 році, які підтверджуються довідкою ТОВ СП «НІБУЛОН» від 18 серпня 2016 року №65, на яку в мотивувальній частині рішення послався суд першої інстанції. Приєднані скаржником до апеляційної скарги ксерокопії довідок про заробітну плату ОСОБА_8 у 2012 році, які були надані ТОВ СП «НІБУЛОН» 12 вересня 2012 року за №62 та ТОВ «АМО АДВ» 20 грудня 2012 року за №29, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки такі до суду першої інстанції не подавалися. Посилання ОСОБА_2 на те, що вона їх знайшла серед паперів в спірному будинку після ухвалення рішення у справі не може бути визнано винятковим випадком, оскільки об`єктивно скаржник мала можливість, проживаючи у спірному будинку, переглянути документи, які у ньому знаходяться, тим більше, що ОСОБА_8 вже не проживав у даному будинку, хоча залишається зареєстрованим. 

Окрім того, у жодному випадку наявність у ОСОБА_8 офіційних доходів за період із березня по листопад 2012 року, із яких належало до виплати не менше 56 500 грн. (71 801,16 грн. - 14 001,23 грн. (податки й інші обов`язкові платежі)), не спростовується. 

Обставини того, що ОСОБА_2 оглядала будинок, замовляла на нього технічний паспорт та передала продавцю 30 000 грн. не є беззаперечними доказами купівлі нею даного нерухомого майна. Договір купівлі-продажу передбачає сплату покупцем за нього певної грошової суми. Наявність у 2013 році власних доходів ОСОБА_2 не довела, а виконання нею доручення покупця щодо передачі продавцю 30 000 грн. не свідчить у розумінні положень ст.655 ЦК України про купівлю ОСОБА_2 частини житлового будинку. 

Будинок був придбаний для проживання сина ОСОБА_1 із його сім`єю, до якої на час укладення договору належала ОСОБА_2 (колишня співмешканка). Логічним виглядає огляд нею будинку, замовлення технічної документації та передача грошей, що було запорукою прискорення процесу вирішення житлового питання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно надав перевагу показанням свідка ОСОБА_8 та не взяв до уваги пояснення ОСОБА_6 , а також взяв до уваги докази, які надала ОСОБА_1 , а доказам ОСОБА_2 не надав належної оцінки, грунтуються на переоцінці доказів. Докази подавалися сторонами на засадах змагальності. Суд першої інстанції надав оцінку як кожному доказу, який міститься у справі та був наданий суду першої інстанції, так і зібраним доказам в цілому. Жодний доказ не мав для суду першої інстанції заздалегідь встановленої сили, а доводи апеляційної скарги з приводу переоцінки доказів є безпідставними, оскільки висновки суду ґрунтуватися на припущеннях не можуть.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу також на ту обставину, що з 2013 року ОСОБА_2 було відомо про укладення ОСОБА_6 договору купівлі- продажу спірного житлового будинку із ОСОБА_1 . Проте вона лише у 2017 році звернулася до суду за захистом із зустрічним позовом, тобто після того, як до неї звернулася ОСОБА_1 із первісним позовом, оспоривши у судовому порядку право ОСОБА_2 та її доньок ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та онуки ОСОБА_5 на користування спірним будинком. До того, як ОСОБА_8 створив нову сім`ю та став проживати окремо за іншою адресою ОСОБА_2 у судовому порядку права не виборювала. 

Не доведено й вчинення правочину під впливом обману.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована та не проживала у спірному будинку, витрат на його утримання не несла та спільного бюджету із нею не мала. Натомість ОСОБА_1 завжди проживала окремо у іншому будинку АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 направляла ОСОБА_2 , ОСОБА_9 і ОСОБА_9 31 серпня 2016 року листи, копії яких містяться у матеріалах справи, із вимогою звільнити спірний житловий будинок та знятися з реєстрації до 10 вересня 2016 року, передати їй ключі від будинку та інших споруд, а також звільнити помешкання від особистих речей (а.с.7-9 т.1). Претензії власника житлового будинку бувшими членами сім`ї її сина залишені без належного реагування.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не вливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 є власником спірного житлового будинку, у якому не зареєстрована та постійно проживає в іншому житловому будинку; її син перебував у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_2 , у зв`язку із чим остання із своїми доньками та онукою була вселена до належного ОСОБА_1 спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право ОСОБА_2 та її донькам і онуці користуватися ним.

ОСОБА_2 спільно з власником спірного житлового будинку ніколи не проживала, спільним побутом пов`язана не була, що учасниками справи не заперечується.

Вселилася ОСОБА_2 із своїми доньками та онукою в спірний житловий будинок як співмешканка сина власниці житлового будинку. Доказів того, що ОСОБА_2 вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власником і була членом її сім`ї суду не надано.

Отже, право користування спірним житловим будинком ОСОБА_1 у ОСОБА_2 та її доньок і онуки виникло на підставі сервітуту (ст.ст.395,397,403 ЦК України), а посилання в апеляційній скарзі на приналежність останніх до членів сім`ї власника є помилковим та спростовується обставинами справи.

Відповідно до частини п`ятої ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно з приписами п.4 частини першої ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що ОСОБА_2 та її доньки і онука користувалися спірним житловим будинком із згоди ОСОБА_1 під час дії сервітуту, на час розгляду справи судом першої інстанції обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинилися, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що право користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 чужим житловим будинком також припинилося і вони мають його звільнити, а посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 іншого житла не має, в той час як ОСОБА_1 має у власності та проживає у будинку АДРЕСА_3 не те, щоб змінювали висновки суду, а навпаки лише зайвий раз підтверджують їх правильність та узгодженість із приписами закону.

       Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд проігнорував висновок органу опіки і піклування від 18 вересня 2019 року про недоцільність виселення її малолітньої онуки ОСОБА_5 також не змінює висновки суду першої інстанції. Суд взяв до уваги той факт, що мати дівчинки ( ОСОБА_7 ) 20 березня 2019 року набула на праві спільної сумісної власності будинок АДРЕСА_2 . Аргументація відносно того, що куплений донькою будинок не був придатний для забезпечення нормальних умов проживання малолітньої дитини, потребував ремонту, а технічний стан даного будинку органом опіки та піклування не досліджувався заслуговували б на увагу, якщо б інформація щодо придбання даного будинку була б надана органу опіки та піклування особами, житлові умови, яких обстежувалися. Натомість на час надання органом опіки та піклування висновку щодо розв`язання спору відносно житлових прав малолітньої дівчинки її мати та бабуся не повідомили орган опіки та піклування про факт придбання матір`ю дівчинки нерухомого майна, хоча воно було вже придбано, чим свідомо позбавили себе доказової бази відносно того, у якому технічному стані перебував придбаний будинок. Орган опіки та піклування дійшов до висновку про недоцільність виселення малолітньої дитини, виходячи із того, сільська рада не має відомостей про наявність у дитини іншого житла. Висновок органу опіки та піклування є одним із доказів у справі, який має оцінюватися у сукупності з іншими доказами.

       Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2019 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 17 червня 2020 року.