П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 420/7137/19	

                                                                                                            Головуючий в І інстанції: Кравченко М.М.
                                                                                 Дата та місце ухвалення рішення: 10.01.2020 р. 
                                                                      м. Одеса
          
   П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

         судді - доповідача - Шеметенко Л.П.
                                      судді - Стас Л.В.
                                      судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,  -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якому, з урахуванням  уточнень позовних вимог, просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо надання йому в письмовій відповіді № 9/246зі                         від 11.11.2019 p. на інформаційний запит від 05.11.2019 р. відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» неповної інформації; 
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області надати письмову відповідь на інформаційний запит від 05.11.2019 р. відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» в повному обсязі щодо запитуваної інформації; 
- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на його користь моральну шкоду в сумі 50000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 05.11.2019 року звернувся із запитом про надання публічної інформації, в якому просив надати інформацію про кількість використаних днів щорічної основної та додаткової соціальної відпустки ОСОБА_1 під час проходження служби в органах МВС України в Одеській області за 2006-2019 роки, з наданням довідки - на підставі особових рахунків за 2006-2019 роки, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що запитувана ним інформація є публічною, вирішення питань, порушених ним у запиті віднесено до компетенції Головного управління МВС України в Одеській області. Однак, на його запит відповідачем не було надано повної інформації по суті порушених питань, а саме не надано інформацію про кількість використаних днів щорічної основної та додаткової соціальної відпустки ОСОБА_1 за період з 2006 року по 2019 роки. Позивач вважає, що ГУ МВС України в Одеській області протиправно не надало інформацію про кількість використаних днів щорічної основної та додаткової соціальної відпустки за період з 2006 року по 2009 роки, пояснюючи відмову у наданні інформації тим, що ОСОБА_1 з 2006 року по 2009 роки проходив службу в Головному управлінні Державної фельд`єгерської служби України в м. Одесі, яке не підпорядковувалося ГУ МВС України в Одеській області. Також позивач посилався на порушення строків надання відповіді та порядку підготовки відповіді.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, що мають значення для правильного вирішення справи, просив скасувати рішення суду та постановити нове, про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, апелянт посилався на порушення відповідачем вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", що виразилось у ненаданні на його запит від 05.11.2019 року повної інформації, яка запитувалась.  ОСОБА_1 вважає, що відповідач є розпорядником інформації, яка ним запитувалась, а тому він повинен надати таку інформацію позивачу у повному обсязі. Позивач також не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію про кількість використаних днів щорічної основної та додаткової соціальної відпустки ОСОБА_1 під час проходження служби в органах МВС за 2006-2019 роки з наданням довідки на підставі особових рахунків за 2006-2019 роки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, у відповідь на вказаний запит, листом від 11.11.2019 року № 9/246зі «Про розгляд заяви» проінформувала позивача, що в архівному відділі управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Одеській області відповідно до архівних особових карток використано щорічні оплачувані відпустки під час проходження служби в органах внутрішніх справ, а саме: 2010 рік - з 15.08.2011 по 16.09.2011; 2011 рік - з 03.11.2011 по 04.12.2011; 2013 рік - з 10.06.2015 по 17.07.2015; 2014 рік - з 08.04.2015 по 19.05.2015; 2015 рік - з 20.07.2015 по 26.08.2015.
Також вказаним листом було повідомлено позивача про те, що надати інформацію про використані відпустки з 2006 по 2009 роки не має можливості у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Державної фельд`єгерської служби України в м. Одесі, яке не підпорядковувалося ГУМВС України в Одеській області.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач розглянув звернення позивача та надав обґрунтовану змістовну відповідь по суті поставлених в заяві питань, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та зобов`язання відповідача надати позивачу письмову відповідь на інформаційний запит від 05.11.2019 р. відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» в повному обсязі щодо запитуваної інформації.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Статтею 20 цього Закону визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Право на доступ до публічної інформації, згідно ст. 3 Закону № 2939-VI,  гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI на розпорядників інформації покладено обов`язок надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Статтею 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до ст. 20 Закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Статтею 22 Закону визначено підстави для відмови та відстрочки в задоволенні запиту на інформацію. Так, у наданні відповіді на запит може бути відмовлено у разі, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;  інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Статтею 23 Закону № 2939-VI передбачено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації. Згідно зазначеної статті, рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації та ін.
Згідно ст. 24 Закону № 2939-VI, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, зокрема, ненадання відповіді на запит; ненадання інформації на запит; безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації.
Як вже зазначалось вище, 05.11.2019 року позивач звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із запитом на отримання публічної інформації згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 15 Закону № 2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, зокрема, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником. При цьому, під "внутрішньоорганізаційними" актами можна розуміти всі акти, що стосуються кадрових питань, у сфері трудових відносин розпорядника, інші акти, якщо вони обмежуються внутрішньою організацією роботи розпорядника та відповідних посадових осіб. В свою чергу, такий виняток стосується лише оприлюднення таких актів, однак, на думку колегії суддів, не може поширюватись на надання цих актів, інформації, що у них міститься у відповідь на запит.
У відповідь на запит позивача Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області 11.11.2019 року, тобто в межах встановленого ст. 20 Законом № 2939-VI строку, надала відповідь на запит, а тому посилання позивача на порушення строків надання відповіді на запит є необґрунтованими.
Щодо надання інформації про кількість використаних відпусток за період з 2006 по 2009 рік, відповідач посилався на неможливість її надання через те, що позивач у вказаний період проходив службу не у ГУ МВС в Одеській області, а у відділі Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в м. Одесі. У підтвердження вказаних доводів відповідач надав наказ відділу Головного управління Державної фельд`єгерської служби України від 06.12.2006 року № 179 про призначення ОСОБА_1 з 11.12.2006 року на посаду офіцера фельдзв`язку у вказаній установі.
Відповідно до Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
При цьому, як вже зазначалось вище, характерною ознакою публічної інформації, яку повинен надати розпорядник до якого звернута вимога про її надання - є те, що така  інформація має бути отримана чи створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень.
При цьому, підставою для відмови в задоволенні запиту на інформацію, згідно ст. 22 Закону № 2939-VI, є не володіння розпорядника цією інформацією.
Враховуючи, що Державна фельд`єгерська служба України є окремою установою, не входить до складу та не підпорядковується ГУ МВС в Одеській області, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності ГУ МВС в Одеській області щодо ненадання відомостей про використані відпустки за період проходження позивачем служби у відділі Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в м. Одесі.
Однак, при цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. 
Відповідачем в даному випадку не дотримано зазначеної норми Закону № 2939-VI.
Колегія суддів також зазначає, що в запиті позивач просив надати відомості про використані відпуски з 2006 року по 2019 рік, однак, у наданій відповіді на запит відповідач не вказав інформації, що цікавила позивача за період з 2016 року по 2019 рік, при цьому, жодних відомостей про причини ненадання такої інформації лист від 11.11.2019 року не містить.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в запиті на отримання публічної інформації позивач просив надати затребувану ним інформацію разом із наданням  довідки на підставі особових рахунків за 2006-2019 роки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідач відповідної довідки на запит позивача не надав, про причини неможливості її надання позивача не повідомив.
Зазначене свідчить про невиконання відповідачем обов`язку щодо надання на запит повної інформації, запитуваної в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації".
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
При цьому, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо ненадання у повному обсязі інформації на запит позивача від 05.11.2019 року та зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області повторно розглянути відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит позивача від 05.11.2019 р. в частині, що стосується надання інформації про кількість використаних днів щорічної основної та додаткової соціальної відпустки ОСОБА_1 під час проходження служби в органах МВС за 2016-2019 роки та довідки на підставі особових рахунків за вказаний період, із наданням відповіді за результатами такого розгляду.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на його користь моральної шкоди в сумі 50000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України "Про доступ до публічної інформації", особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Нормами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Колегія суддів вважає доводи позивача щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на факт протиправної бездіяльності відповідача, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань у розмірі 50 000 грн.  
Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до вимог статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Зазначаючи про моральну шкоду, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок моральних страждань позивача із фактом розгляду його запиту відповідачем.
Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Також позивач просив встановити судовий контроль за виконанням рішення шляхом зобов`язання відповідача надати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили  звіту про виконання судового рішення.
Колегія суддів вважає, що вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В свою чергу, з аналізу  норм статті 382 КАС України слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд. Таким чином, процесуальні дії, визначені ст. 382 КАС України, є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що правові норми КАС України, які регламентують порядок судового контролю, мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача.
Заявляючи вказану вимогу, позивачем не вказано жодних обставин, які б обґрунтовано  свідчили про можливе ухилення відповідача від виконання судового рішення, а посилання його на встановлення судового контролю як міри попередження неналежного виконання судового рішення, за відсутності об`єктивних підстав вважати, що відповідач допустить неналежне виконання рішення суду, є необґрунтованим.
З огляду на все вищезазначене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви щодо зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у даній справі. 
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, зважаючи, що при розгляді справи судом першої інстанції порушено норми матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Згідно пункту 2 частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.  
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року -  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо ненадання у повному обсязі інформації на запит позивача від 05.11.2019 року.
Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області повторно розглянути відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит позивача від 05.11.2019 року в частині, що стосується надання інформації про кількість використаних днів щорічної основної та додаткової соціальної відпустки ОСОБА_1 під час проходження служби в органах МВС за 2016-2019 роки та довідки на підставі особових рахунків за вказаний період, із наданням заявнику відповіді за результатами такого розгляду.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 09.04.2020 р. 

Суддя - доповідач:                                                                                     Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                           Л.В. Стас

Суддя:                                                                                                           І.О. Турецька