Постанова                                     
Іменем України
 
26 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 725/593/13-ц
 
провадження № 61-34372св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , виконавчий комітет Чернівецької міської ради,
треті особи: приватний нотаріус Половинська Ольга Борисівна, реєстраційна служба Головного управління юстиції України в Чернівецькій області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 червня 2017 року у складі судді Галичанського О. І. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Половінкіної Н. Ю., Яремка В. В.,
 
Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
 
У лютому 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , виконавчого комітету Чернівецької міської ради (далі - ВК Чернівецької МР), треті особи: приватний нотаріус Половинська О. Б., реєстраційна служба Головного управління юстиції України в Чернівецькій області (далі - РС ГУЮ у Чернівецькій області), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області (далі  - ІДАБК в Чернівецькій області), у якому з урахуванням збільшених позовних вимог (заява від 12 травня 2014  року) просили:
 
- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна (45/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 ) від 25 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ;
 
- витребувати майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , а саме: 45/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 , зокрема, житловий будинок літ. «Б» загальною площею 254,70 кв. м, криницю № 1 , огорожу № 2, 3;
 
- визнати незаконним і скасувати рішення ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010 року № 807/22;
 
- визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м на АДРЕСА_1 ) від 30 грудня 2010 року, видане на ім`я ОСОБА_4 ;
 
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м на АДРЕСА_1 ;
 
- визнати за ними ( ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ) право власності на об`єкти незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 та які складаються з будівельних матеріалів та обладнання, використаних у процесі самочинного будівництва житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м, житлового будинку літ. «Б» загальною площею 254,70 кв. м, сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», криниці № 1, огорож № № 2, 3, 5, 6.
 
Вимоги обґрунтовували тим, що 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 45/100 частки будинковолодіння на АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок літ. «Б», криницю № 1, огорожу № 2-6. 
 
Зазначали, що вказаний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 08 жовтня 2010 року у справі № 2-2395/2010 за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької МР, ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, яка направлена до виконання 12 жовтня 2010  року, накладено заборону на відчуження об`єктів нерухомості на АДРЕСА_1 , у тому числі й тих, що є предметом спірного договору дарування.
 
При цьому відповідачам було відомо про наявність даної ухвали, а також про існування спорів щодо даного нерухомого майна, які розглядались різними судовими інстанціями протягом останніх десяти років. 
 
Крім того, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011  року у справі № 2-1847/2010, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2011 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно на АДРЕСА_1 , зокрема, будинків літ. «А» та літ. «Б». 
 
У зв`язку з наведеним вважали вказаний договір дарування недійсним.
 
Крім того, посилалися на те, що забудовниками спірних самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна - житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» із надвірними спорудами, є саме ОСОБА_1 та її померлий чоловік ОСОБА_6 , після смерті якого заяву про прийняття спадщини до нотаріуса подав їх син ОСОБА_2 
 
ОСОБА_4 та його колишня дружина ОСОБА_5 лише зареєстровані у будинку, проте фактично в ньому не проживають. 
 
Зазначали, що відповідачі не мають прав на вказані об`єкти нерухомого майна та протягом тривалого часу намагаються різними способами зареєструвати своє право власності на них, зокрема, з цією метою було внесено виправлення на обмірних кресленнях у частині інформації про забудовника спірних житлових будинків, а саме: виправлено ім`я з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_4 ».
 
На підставі рішення ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010 року № 807/22 (яким розділено будинковолодіння на АДРЕСА_1 на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес (житловому будинку літ. «А», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі № 4-6, власником яких є ОСОБА_4 , адресу: АДРЕСА_1 ; житловому будинку літ. «Б», криниці № 1 , огорожі № 2, 3, власником яких є ОСОБА_3 , адресу: АДРЕСА_2 )), ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,4 кв. м, у тому числі п`ять житлових кімнат площею 90,5 кв. м, сарай літ. «В», вбиральню літ. «Г», огорожу № 4-5, у розмірі 1/1 частки. 
 
Ураховуючи наявність ухвали суду від 08 жовтня 2010 року про забезпечення позову у справі № 2-2395/2010 та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19  квітня 2011  року у справі № 2-1847/2010, вказане рішення Чернівецької МР є незаконним. 
 
На момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради, видачі на його підставі свідоцтва про право власності, укладення договору дарування спірні об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок літ. «А», літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця № 1, огорожа № № 2, 3, 5, 6, не були об`єктами завершеного будівництва зі ступенем готовності 100 %, тому з підстав, передбачених частиною третьої статті 331 ЦК України, просили визнати за ними право власності на об`єкти незавершеного будівництва та будівельні матеріали і обладнання, які використовувались при будівництві.
 
Крім того, вважали, що спірне майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 03 вересня 2014 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна (45/100 часток будинковолодіння на АДРЕСА_1 ) від 25 жовтня 2010  року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу - Половинською О. Б. за реєстровим № 5050. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: 45/100 часток будинковолодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,20 кв. м, криниці № 1 , огорожі № 2, 3 та є предметом договору дарування нерухомого майна від 25 жовтня 2010 року. Визнано незаконним і скасовано пункт 3 та підпункти 3.3, 3.3.1, 3.3.2 рішення ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010 року № 807/22. Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року, видане ВК Чернівецької МР на ім`я ОСОБА_4 , згідно з яким посвідчене право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м, у тому числі п`ять житлових кімнат площею 90,50 кв. м, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа № 4-5, у розмірі 1/1  частки. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м, житловою площею 90,50 кв. м, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа                    № 4-6. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, які були використанні для самочинного будівництва житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м, житловою площею 90,50 кв. м., ступінь будівельної готовності якого становить 72 %; житлового будинку літ. «Б» загальною площею 254,70 кв. м, житловою площею                        92,20 кв. м, ступінь будівельної готовності якого становить 88 %, сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», криниці № 1, огорожі № 2, на АДРЕСА_1 .
 
Суди виходили з того, що при розгляді справи № 2-1847/2010 апеляційним судом (рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19  квітня 2011 року) установлено, що ОСОБА_1 є співзабудовником спірних об`єктів, а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка ОСОБА_6 . З огляду на те, що при укладенні оспореного договору дарування ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірне майно, внаслідок чого порушив права позивачів, суди зробили висновки про недійсність цього правочину як такого, що суперечить вимогам частини другої статті 718 ЦК України, оскільки дарунком стали майнові права, які не належали дарувальнику.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 03 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції вказав, що суди попередніх інстанцій, пославшись на преюдиційність рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року у справі № 2-1847/2010, не надали оцінку ряду доказів, які містяться в матеріалах справи: зведеному акту будівель і споруд станом на 1987 рік, постанові про адміністративні правопорушення у сфері містобудування від 26 жовтня 2009 року, копіям квитанцій про сплату ОСОБА_4 податку як власником будівель та земельного податку, заявам ОСОБА_4 , адресованим голові Чернівецького ВК, акту комісійного розгляду звернення ОСОБА_6 від 23  серпня 2003 року та інші; не встановили фактичні обставини справи. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що суди не встановили та не вказали в рішеннях, які права позивачів і на які саме будівлі порушені внаслідок укладення оспорюваного правочину, чим такі права підтверджуються.
 
Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 травня 2015 року залучено до участі у даній справі правонаступника ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , яка разом із дочкою ОСОБА_3 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом, складеним ОСОБА_4 на їх користь.
 
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
 
При відмові у задоволенні позову суди виходили з того, що власником спірного домоволодіння був ОСОБА_4 , а його брат ОСОБА_6 із сім`єю лише тимчасово проживали в ньому. Позивачі не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на праві власності чи перебувала у його користуванні у визначеному земельним законодавством порядку, а також доказів про те, що після зведення спірних будівель земельна ділянка виділялася ОСОБА_1 . Крім того, суди зробили висновки про відсутність передбачених законом підстав для скасування і визнання незаконними пунктів 3, 3.3, 3.3.2, 4, 5 рішення ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010 року № 807/22 та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року, оскільки ні зазначені пункти рішення ВК Чернівецької МР, ні свідоцтво про право власності на нерухоме майно жодним чином не порушують права позивачів, а при прийнятті своїх рішень орган місцевого самоврядування не порушив норм закону. Відсутні підстави і для витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження факту того, що саме вони є власниками зазначеного майна.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції виходив із того, що при розгляді справи суди попередніх інстанцій не врахували, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року у справі № 2-1847/2010 скасовано рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 липня 2010 року та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Цим рішенням установлено факт, що позивач ОСОБА_1 є співзабудовником разом із її чоловіком спірних об`єктів самочинного будівництва на АДРЕСА_1 , а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка, оскільки будучи дружиною останнього, брала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів. Суд касаційної інстанції вказав, що оскільки позивачі претендують на житловий будинок літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,2 кв. м на АДРЕСА_1 , суди не дослідили питання про те, хто є його забудовником, хто проживав та проживає в ньому на теперішній час. Також суди не надали належної оцінки тій обставині, що відповідач ОСОБА_4 за життя свого брата ОСОБА_6 визнавав за ним право на житловий будинок літ. «Б» на АДРЕСА_1 , а також те, що не брав особистої участі в його будівництві та клопотав про прийняття до експлуатації будинку АДРЕСА_1 з переоформленням на брата  ОСОБА_6 і подальший поділ земельної ділянки. Тому вважати, що позивачі не довели наявності в них речового права на спірні об`єкти нерухомого майна у судів не було підстав, як і не було підстав для висновків про непорушення їхніх прав внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору дарування, предметом якого є майнові права, які не належали особисто дарувальнику.
 
Останнім рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна від 25 жовтня 2010 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 45/100 часток будинковолодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. «Б», посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу - Половинською О. Б. за реєстровим №  5050. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: 45/100 часток будинковолодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,20 кв. м, криниці № 1, огорожі № 2, 3 та є предметом договору дарування нерухомого майна від 25 жовтня 2010 року. Визнано незаконним та скасовано підпункти 3.3, 3.3.1, 3.3.2 рішення ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010 року № 807/22, а також пункт 5 вказаного рішення щодо будинків літ. «А» та літ. «Б» на АДРЕСА_1 . Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року, видане ВК Чернівецької МР на ім`я ОСОБА_4 , яким посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м, у тому числі п`ять житлових кімнат площею 90,50 кв. м, сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа № 4-5, у розмірі 1/1 частки. Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на об`єкти незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та складаються з усіх будівельних матеріалів та обладнання, яке було використано у процесі будівництва (створення майна), а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв. м, житловою площею 90,50 кв. м, ступінь будівельної готовності якого становить 72 %, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,70 кв. м, житловою площею 92,20 кв. м, ступінь будівельної готовності якого становить 88 %, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця № 1, огорожа № 2, 3, 5, 6. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані наявністю рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року у справі                № 2-1847/10, яке суди вважали преюдиційним. Суди також зазначили, що оспорюваний договір дарування укладений у період дії ухвали суду про забезпечення позову від 08 жовтня 2010 року, яка була обов`язковою для виконання ОСОБА_4 з моменту її винесення, а тому невнесення відомостей про обтяження у відповідний реєстр не є підставою її невиконання особою, яка на той час вважалась власником спірного майна та яка була обізнана про існування заборони на його відчуження. Оскільки підстава набуття ОСОБА_4 права власності на спірні будинки відпала з моменту скасування рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 липня 2010 року, яким було визнано за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, тому договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подаровано будинок літ. «Б» на АДРЕСА_1 , підлягає визнанню недійсним. Із цих підстав визнано незаконними підпункти 3 і 5 рішення ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010  року №  807/22 щодо присвоєння спірним будинкам окремих адрес, а також видачі свідоцтв про право власності на вказані об`єкти нерухомості.
 
Короткий зміст касаційної скарги
 
У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_3 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
 
Справу № 725/593/13-ц передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи касаційної скарги
 
Заявник вважає, що суди не в повній мірі встановили всі фактичні обставини справи та не надали належної оцінки усім наявним у справі доказам, позбавили і її, і її батька прав на належне їм майно. Зокрема, поза увагою судів залишилася та обставина, що саме ОСОБА_4 був власником житлового будинку площею 20,40 кв. м на АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10 квітня 1972 року. Відповідно до довідки управління Держкомзему у місті Чернівці, яка наявна в матеріалах справи, власником/землекористувачем земельної ділянки за вищевказаною адресою вважається ОСОБА_4 ОСОБА_1 та її померлий чоловік ОСОБА_6 переїхали з міста Житомира у місто Чернівці, коли будинковолодіння вже було збудоване. Про це стверджувала рідна сестра померлих братів ОСОБА_4 і ОСОБА_6 . Суди не прийняли до уваги показань свідків про те, що будівництво здійснював саме її батько ОСОБА_4 , йому допомагали всі родичі. Крім того, рішення ВК Першотравневої районної ради від 28 листопада 2001  року                         № 127-2, у якому вказано, що забудовником спірних об`єктів був ОСОБА_4 , є чинним. Її дядько намагався внести зміни в це рішення, але адміністративні суди задовольнили вимоги ОСОБА_4 і всі ці зміни визнані незаконними. Помилковими є висновки судів про те, що ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком після укладення шлюбу розпочали будівництво домоволодіння з 1986 року, оскільки вони спростовуються відомостями, які містяться в інвентарній справі про те, що будинок літ. «Б» був побудований ще в 1976 році, тобто до моменту укладення шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 (1980 рік).
 
Короткий зміст заперечень 
 
Від ОСОБА_2 та представників ОСОБА_1 надійшли заперечення, у яких вони просять касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а оскаржені рішення - залишити без змін, вважаючи їх законними та обґрунтованими.  
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції станом на 07 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.
 
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій виходили з доведеності факту будівництва цих об`єктів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Суди зазначили, що при розгляді справи № 2-1847/2010 (рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року) апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 є співзабудовником спірних об`єктів самочинного будівництва на АДРЕСА_1 , а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , оскільки будучи дружиною останнього, приймала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів. Суди вважали зазначене рішення преюдиційним. Рішення суду, на підставі якого було визнане право власності ОСОБА_4 на спірне майно, скасовано апеляційним судом, а тому він не мав права дарувати його частину ОСОБА_3 , а на іншу частину - реєструвати право власності. Крім того, оспорюваний договір дарування укладений у період дії ухвали суду про забезпечення позову від 08 жовтня 2010 року у справі № 2-2395/2010 (про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна на АДРЕСА_1 ), яка була обов`язковою для виконання ОСОБА_4 з моменту її винесення, а тому невнесення відомостей про обтяження у відповідний реєстр не є підставою невиконання ухвали про забезпечення позову особою, яка на той час вважалась власником спірного майна та яка була обізнана про існування заборони на його відчуження. 
 
Колегія не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з таких підстав.
 
Суди встановили, що на земельній ділянці, розташованій на АДРЕСА_1 був розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який складався з однієї житлової кімнати площею 20,40 кв. м та на підставі договору дарування від 10 квітня 1972 року належав на праві власності ОСОБА_4 .
 
Однак указаний житловий будинок зруйновано, натомість на земельній ділянці на АДРЕСА_1 зведені спірні об`єкти нерухомого майна, а саме: незакінчені будівництвом житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», колодязь та огорожа.
 
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 липня 2010 року у справі № 2-1847/2010 за ОСОБА_4 визнано право власності на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними та господарськими спорудами на АДРЕСА_1 .
 
25 жовтня 2010 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 45/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з будинку літ. «Б» загальною площею 254,70 кв. м., криниці № 1, огорожі № 2-6. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Половинською О. Б. 
 
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року у справі № 2-1847/2010, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2011  року, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07 липня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до Чернівецької МР про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. 
 
Оспорюваний договір дарування укладено під час дії ухвали Першотравневого районного суду міста Чернівці від 08 жовтня 2010 року у справі № 2-2395/2010 (за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької МР, ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно) про забезпечення позову, якою накладено заборону відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Оспореним рішенням ВК Чернівецької МР від 14 грудня 2010 року № 807/22 поділено будинок на АДРЕСА_1 на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес, а саме: житловому будинку літ. «А» загальною площею 163,4 кв. м, у тому числі 5 житлових кімнат площею 90,5 кв. м, сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі № 4-6, власником яких є ОСОБА_4 , адресу: АДРЕСА_2 ; та житловому будинку літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, у тому числі: 6 житлових кімнат площею 92,2 кв. м, криниці № 1, огорожі № 2-3, власником яких є ОСОБА_3 , адресу: АДРЕСА_2 (пункти 3, 3.3.1, 3.3.2). Доручено Чернівецькому міському комунальному бюро технічної інвентаризації у встановленому законодавством порядку видати свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, зазначені у пункті 3 цього рішення (пункт 5 рішення № 807/22).
 
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2013 року та висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 28 листопада 2011 року ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. «А» становить 72 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2011 року - 40 %, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. «Б» - 88 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2013 року - 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель і споруд - 100 %, але з ознаками значного фізичного зносу.
 
Відповідно до поверхневого плану житлового будинку літ. «Б» останній обліковується за ОСОБА_4 
 
ОСОБА_4 неодноразово звертався до голови Чернівецького міськвиконкому з заявами про самовільне будівництво ОСОБА_6 у 1976 році будинку на його земельній ділянці. При цьому, ОСОБА_4 клопотав про прийняття до експлуатації будинку АДРЕСА_1 з переоформленням на брата ОСОБА_6 та подальший поділ земельної ділянки.
 
Відповідно до акту комісійного розгляду звернення ОСОБА_6 від 23 серпня 2003 року житловий будинок літ. «Б» був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим райвиконкомом прийнято рішення на узаконення двох самовільно збудованих житлових будинків на АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 .
 
Згідно з додатком № 2 до рішення Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 13 травня 1987 року № 123/6 рекомендовано міськвиконкому прийняти в експлуатацію з видачею на особисту власність громадянину ОСОБА_6 , який проживає в самовільно побудованому житловому будинку літ. «Б» на АДРЕСА_2 , (1976  року забудови), будинок розташований на території володіння, яке належить на праві особистої власності брату заявника ОСОБА_4 , та будинок літ. «А».
 
Рішенням ВК Першотравневої районної ради від 28 листопада 2001 року                  № 127-12 (пункт 3.2) ОСОБА_4 дозволено поліпшити житлові умови будинків літ. «А» та літ. «Б» на АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Чернівецької МР від 14 жовтня 2003 року ОСОБА_4 відмовлено у затвердженні акта державної технічної комісії про прийняття до експлуатації цього будинку у зв`язку з наявністю спору про право.
 
Суди встановили, що спірні об`єкти будувалися у період із 1975 року до 1993  року.
 
Частиною другою статті 12 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
 
Відповідно до статті 14 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і  господарських будівель (присадибна ділянка).
 
Статтею 17 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).
 
У постанові Верховного Суду України від 16 травня 2012 року у справі                    № 6-42цс12 зроблено висновок про те, що «відповідно до пунктів 1,4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Установлено, що спірний будинок збудовано у період з ІНФОРМАЦІЯ_10. Статтею 12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. За змістом статті 17 ЗК України та статті 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, будівництво будинку на земельній ділянці, яка забудовнику не відводилась, не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок. Відтак, неможна погодитись з висновками суду у справі, що переглядається, щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на S частини будинку НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, власністю якого визнано спірний будинок, оскільки судом не встановлено, чи йому у встановленому законом порядку надавалась земельна ділянка для будівництва спірного будинку. Ураховуючи викладене, Верховним Судом України встановлено неоднакове застосування статті 17 ЗК України та статей 12, 14 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.».
 
Помилковими є висновки судів про те, що забудовниками будинків літ.  «А» і літ. «Б» був ОСОБА_6 разом із дружиною ОСОБА_1 , оскільки суди не встановили, що ОСОБА_6 у передбаченому законом порядку надавалася земельна ділянка для будівництва спірного домоволодіння.
 
Крім того, при розгляді справи суди не звернули увагу на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений у 1980 році, а будівництво спірного об`єкту розпочате у 1975 році.
 
Ураховуючи наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити.
 
Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги 
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення та ухвала судів попередніх інстанцій - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись статтями 400, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020  року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017  року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на об`єкти незавершеного будівництва і будівельні матеріали та обладнання, використані для будівництва цих об`єктів, відмовити.
 
З моменту прийняття постанови рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 червня 2017 року та ухвала апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017  року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. І. Крат    	
Судді:	Н. О. Антоненко     І. О. Дундар     В. І. Журавель    	
 	М. М. Русинчук