Справа № 753/6498/15-ц                                                                                                                         Головуючий в суді І інстанції Коренюк А.М. 
Провадження № 22ц-824/2049/2020                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року                                                                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, та за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визначити місце проживання його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним, посилаючись на те, що він з відповідачкою ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року було розірвано та від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , яка зареєстрована за місцем його проживання у АДРЕСА_1 , проте наразі йому не відомо, де вона знаходиться у зв`язку з тим, що відповідачка разом з дитиною виїхала у невідомому йому напрямку. 
Зважаючи на негативну поведінку  ОСОБА_2 , її відношення до дитини та сім`ї, він не довіряє відповідачці у вихованні дитини, між ними виникає спір щодо того, з ким має проживати дитина. Водночас, на його думку, відповідачка не створює умов для отримання дитиною належної освіти, неналежно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дочки ОСОБА_3 . Вважає, що він в змозі  утримувати та піклуватися про дитину на належному рівні, оскільки має змогу забезпечити житлом, харчуванням, освітою тощо, тому, на його думку, задля забезпечення належним умов життя та розвитку дитини наразі й у подальшому необхідно визначити місце проживання доньки саме з ним.
У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати висновок Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з ОСОБА_2 та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позов тим, що при прийнятті колегіальним органом висновку щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю не враховані всі дійсні обставини спірних правовідносин та відносини батьків по відношенню до дитини, можливості батьків щодо забезпечення дитини тощо. Вважає зазначений висновок протиправним, окрім того, прийнятим із порушенням встановленого порядку, у спосіб, що не передбачений законом, без урахування обставин, що мають істотне значення для прийняття законного висновку, та є таким, що суперечить інтересам дитини та спрямований на її шкоду, оскільки визначивши місце проживання дитини з саме матір`ю, дитина матиме гірші умови для життя, аніж ті, що він як батько може їй забезпечити.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що місцевий суд не з`ясував дійсне місце перебування дитини та умови її проживання, при цьому у матеріалах справи відсутні докази, що його донька проживає саме з матір`ю і такий висновок суду ґрунтується виключно на припущеннях, при цьому, на його думку, суд повинен був не тільки з`ясувати у дитини її думку з приводу того, з ким вона бажає проживати, а ще й встановити місцезнаходження житла дитини, яке б вона хотіла обрати. Крім того не погоджується з висновком суду про те, що висновок органу опіки і піклування стосовно визначення місця проживання дитини носить рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та не має вирішального правового значення, оскільки саме цей висновок відповідно до ст. 161 СК України і був врахований судом при постановленні оскаржуваного рішення. Також вважає, що висновок суду про те, що оскаржуваним рішенням органу опіки і піклування жодні його права не порушуються, є необґрунтованим, оскільки цей висновок органу опіки і піклування прямо суперечить його інтересам та інтересам дитини, а тому, на його думку, оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення його позовних вимог.
Відповідачі повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судові засідання не з`явилися, своїм правом на відзив не скористалися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дочка сторін ОСОБА_3 , 2003 року народження, на час ухвалення судового рішення досягла 14 років, і за законом вправі самостійно визначати місце свого проживання, при цьому комісія з питань захисту дитини Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації дійшла висновку про необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - ОСОБА_2 , з урахуванням думки дитини, яка виявила бажання проживати з матір`ю, а тому правових підстав для визначення щодо вказаної неповнолітньої особи, яка досягла чотирнадцяти років, місця її проживання немає, відтак позов у цій частині вимог підлягає відмові у задоволенні. Крім того, вирішуючи спір ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування висновку органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди, місцевий  суд виходив з того, що прийнятий колегіальним органом висновок на виконання ч. 5 ст. 19 СК України для вирішення судом спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер і не має пріоритетного значення над іншими доказами, тому зважаючи на це, права ОСОБА_1 при постановленні оскаржуваного висновку жодним чином не могли буди порушеними й, у тому числі, в межах оспорюваної позивачем процедури дотримання колегіальним органом Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації розгляду заяв батьків щодо визначення місця проживання дитини, оскільки як вбачається із його висновку, предметом його розгляду були дві заяви батьків дитини, як матері, так й батька, оцінку щодо яких таким органом надано та зроблені обґрунтовані висновки щодо визначення місця проживання дитини саме з матір`ю дитини - ОСОБА_2 , через що підстави для задоволення цього позову також відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 05 березня 2013 року, й до повноліття дитини (а.с.8-10).
Неповнолітня дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції має повних 16 років, й відповідно до довідки форми № 3 від 14 квітня 2015 року, місце реєстрації має за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.126).
Як вбачається із висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12146/03 від 10 грудня 2015 року, вказаний орган дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - ОСОБА_2 . Зі змісту цього висновку також вбачається, що 27 листопада 2014 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалось питання позбавлення батька дитини - ОСОБА_1 батьківських прав. На даному засіданні ОСОБА_3 наполягала на задоволенні прохання про доцільність позбавлення батьківських прав батька (а.с.8-10 том 5).
Питання можливості визначення місця проживання ОСОБА_3 з одним із батьків вдруге було винесено у порядок денний комісії з питань захисту прав дитини та заслухано на засіданні 26 листопада 2015 року. На засідання комісії прибули ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час вказаного вище засідання вдруге зазначила, що бажає проживати з матір`ю і своєї думки не змінила (описова частина висновку (а.с.9 том 5).
Крім того, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2016 року у справі № 753/891/15-ц вселено ОСОБА_3 , 2003 року народження, до квартири АДРЕСА_2 , де наразі проживає позивач ОСОБА_1 (т.7, а.с.13-16).
Спеціалістами служби у справах дітей відвідано житло, де мешкає ОСОБА_3 , та з`ясовано, що у квартирі створено всі необхідні умови для проживання, відпочинку та навчання, у тому числі, й розвитку та вдосконалення мистецьких здібностей дитини. Зокрема, у квартирі дитини відведено окрему ізольовану кімнату, в якій розміщені ліжко, письмовий стіл, стільці, фортепіано, враховано вік дитини та її потреби.
Також спеціалістами Служби у справах дітей 14 липня 2015 року вдруге обстежено квартиру за місцем проживання батька дитини - ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 (попереднє обстеження житла здійснено 28 листопада 2014 року), інспектування у цей день не вдалося здійснити, оскільки у квартирі знаходилась велика кількість агресивно налаштованих людей. Як зазначив усно ОСОБА_1 , у трикімнатній квартирі він проживає самостійно. Встановлено, що дитині, у разі її приїзду, відведено окрему кімнату, яка на час обстеження була придатна до проживання, відпочину та навчання (т.5 а.с.8-10).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до пункту 18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого Кабінетом Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Таким чином, особа, яка досягла 14-річного віку, може подати заяву про реєстрацію місця проживання особисто.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дотримався норм матеріального права, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема урахував неприязні стосунки, які склалися між батьками дитини, а також думку самої дитини, яка неодноразово повідомляла про бажання проживати разом з матір`ю, при цьому наразі ОСОБА_3 на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції виповнилося повних 16 років, тому вона має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, позаяк рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2016 року у справі № 753/891/15-ц її було вселено до квартири АДРЕСА_2 , де наразі проживає позивач ОСОБА_1 , тому суд апеляційної інстанції позбавлений  можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 16 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав.
Поряд з цим, позивач ОСОБА_1 не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, що донька сторін проживає у неналежних умовах, проживає у іншому місці поза її волею та про наявність інших обставин, які б свідчили про необхідність визначення місця проживання дитини саме з позивачем, при цьому суд першочергово звертає увагу на поведінку та думку самої дитини, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази щодо бажання неповнолітньої ОСОБА_3 проживати саме з батьком.
Доводи апелянта про те, що судом не враховано інтереси дитини, а також не встановлено місця її теперішнього перебування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як зазначалося, донька сторін ОСОБА_3 досягла повних 16 років, має право сама обирати місце свого проживання, при цьому законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При цьому, колегія суддів бере до уваги ту обставину,  судовим рішенням доньку сторін було вселено за місцем проживання позивача, через що з матеріалів справи не вбачається будь-якого порушення житлових чи інших прав дитини, як і не вбачається порушень права позивача як батька дитини на спілкування з нею, а також участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні.
Посилання апелянта на те, що відповідачка ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя і шкодить дитині, колегія суддів відхиляє, оскільки належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний висновок комісії з питань захисту прав дитини є документом, який є лише одним із доказів у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту. Цей документ може бути лише доказом, якому буде надаватися оцінка при вирішенні по суті питання, для вирішення якого він складався і, відповідно, при вирішенні якого з ними можна погодитись чи не погодитись.
Таким чином, вирішення питання щодо оцінки і обґрунтованості висновку органу опіки та піклування належить до компетенції суду, який розглядає спір між сторонами про визначення місця проживання дитини, при цьому доказів того, що під час підготовки оскаржуваного висновку орган опіки та піклування діяв не в межах своїх повноважень, надано не було, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні і позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильності оскаржуваного висновку  були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду в цій частині не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                               Судді: