ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/869/20 Справа № 179/2166/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа Магдалинівська районна державна адміністрація при визнання права власності на земельну ділянку, - 
                                В С Т А Н О В И Л А:
       08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа Магдалинівська районна державна адміністрація, в якому просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 5,0423 га (кадастровий номер 1222381100:01:001:0901), категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення - для ведення селянського (фермерського) господарства, вид використання земельної ділянки - для ведення фермерського господарства, яка розташована: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, Бузівська сільська рада (том 1 а.с.2-6).
Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа Магдалинівська районна державна адміністрація при визнання права власності на земельну ділянку — відмовлено (том 1 а.с.245-249).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов (том 2 а.с.1-3). 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення Закон України “Про фермерське господарство”, так як вказаний закон був прийнятий в 2003 році, тоді як у квітні 1997 році ОСОБА_2 було надано у постійне користування спірні земельні ділянки та видані державні акти. Крім того, апелянт зазначає, що з моменту створення СФГ “Роксолана” обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Також апелянт зазначає, що відповідач безпідставно відмовив у затвердженні проекту землеустрою і не прийняв рішення про передачу земельної ділянки у власність. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державних актів на право постійного користування землею, виданих на підставі розпорядження голови державної адміністрації Магдалинівського району Дніпропетровської області від 12.02.1997 року № 74-р ОСОБА_2 передано у постійне користування земельні ділянки, які розташовані на території КДСП «Вікторія» Бузівської сільської ради площею 19, 3 га та 26, 8 га. Зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за Мд № 420, Мд № 421.
14 листопада 1999 року зареєстровано юридичну особу Селянське (фермерське) господарство «Роксолана».
Згідно статуту СФГ «Роксолана» вказане товариство засновується ОСОБА_2 . Для досягнення статутних цілей своєї діяльності селянське господарство на основі державних актів № 420 та 421 від 07.04.1997 року має на правах постійного користування земельні ділянки площею 46,1 га. ОСОБА_3 )Г ОСОБА_4 " є ОСОБА_1 .
Розпорядженням голови Магдалинівської районної державної адміністрації від 16.12.2008 року№ 699-р-08 «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельних ділянок у власність громадянам в розмірі земельної частки по Бузівській сільській раді на землях селянського (фермерського) господарства «Роксолана» надано дозвіл на складання проекту відведення земельних ділянок у власність громадянам, згідно зі списком, що додається, для ведення фермерського господарства, на землях селянського (фермерського) господарства «Роксолана» (державні акти на право постійного користування землею зареєстровані і Книзі записів державних актів МД № 420, 421 від 07.04.1997 загальною площею 46,1 га), в межах земельної частки по Бузівській сільській раді в розмірі 5,30 га.
04.11.2009 року головою Магдалинівської РДА прийнято розпорядження № 626-р-09 «Про внесення змін до розпорядження голови Магдалинівської РДА від 16.12.2008 року № 699-р-08», яким доповнено список осіб, яким надавався дозвіл на складання проекту відведення земельних ділянок.
Згідно свідоцтва про смерть (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
17.12.2014 року листом 27-4-0.11-11904/2-14 Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_5 про неможливість затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами населеного пункту на території Бузівської сільської ради Магдалинівського району, у зв`язку з тим, що після смерті голови селянського (фермерського) господарства «Роксолана» ОСОБА_2 право постійного користування припинилося, що унеможливлює затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Оскільки набуття права власності на земельні ділянки членами селянського (фермерського) господарства «Роксолана», за рахунок земель які були надані в постійне користування на підставі державних актів ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства, в адміністративному порядку не передбачено, отже на сьогоднішній день вирішити його можливо у судовому порядку.
Судом встановлено, що власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та головою С(Ф)Г " ОСОБА_6 " не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог ч. 1,2 ст. 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-2329цс16.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та безпідставності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Порядок набуття права власності на земельну ділянку регламентується зокрема, Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативними та підзаконними актами.
Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на Закон України «Про фермерське господарство», ст. 32 Земельного Кодексу України, якими передбачено, що члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності, наданих їм у користування, в межах розміру земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. також вказує, що ст.142 ЗК України встановлений вичерпний перелік підстав припинення користування земельною ділянкою; при цьому зі смертю голови С(Ф)Г " ОСОБА_6 ", юридична особа та членство фізичних осіб у ньому не припинялось.
Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції, що діяла на момент створення С(Ф)Г 1991р.), зокрема ст.2, визначено, що на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю. Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку (ст. 9).
В даному випадку державні акти видавались до утворення фермерського (селянського) господарства «Росколана» та були надані фізичній особі для ведення селянського господарства.
Законом України «Про фермерське господарство» ст.12 (в ред.2003) визначено склад земель фермерського господарства, зокрема: землі фермерського господарства можуть складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Отже, землі, які перебувають у користуванні, взагалі не передбачені цією нормою як такі, що входять до складу ФГ, що також спростовує доводи позивача про те, що отримані землі в користування ОСОБА_2 , після його смерті й надалі перебувають у користуванні ОСОБА_7 ". Такі твердження, виходячи з аналізу законодавства, були би обґрунтованими у разі, якщо спірні земельні ділянки перебували в оренді.
Статтею 13 Закону встановлено, що члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю). Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).
Порядок отримання земельних ділянок у приватну власність також регламентовано Земельним кодексом України.
Відповідно до ст. 32 Земельного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадянам України, членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Статтею 116 Земельного кодексу України визначаються підстави для набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною 3 вказаної статті передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:
а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;
б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Окрім того, ч. 2 ст. 31 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Отже, враховуючи викладене, громадяни можуть набувати право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства в декількох випадках: 1 - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство, 2 - або громадянам, які є членами фермерських господарств (як в даному випадку позивач) передаються безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності, надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтовану позицію позивача, що факт перебування членом СФГ «Роксолана» надає право на отримання безоплатно земельної ділянки у відповідності до вимог ст. 13 Закону та 32 Земельного кодексу України, оскільки позивач не отримував раніше у користування такі земельні ділянки, які можуть бути передані у власність. Судом встановлено, що земельні ділянки загальною площею 46,1 га надавалися громадянину ОСОБА_2 у постійне користування, навіть якщо цей факт і був необхідною передумовою для створення ним ОСОБА_8 , позивач жодним чином не довів суду, що ці землі після створення С(Ф)Г " ОСОБА_6 " перейшли у користування саме господарства, суду не надано належних доказів яке саме майно та права належали С( ОСОБА_9 ", а не особисто ОСОБА_2 . В матеріалах справи відсутні обґрунтування і в судовому засіданні представник позивача не довів, з яких законодавчих норм він виходив, стверджуючи, що отримані землі ОСОБА_2 в постійне користування у 1997 р.. вважаються такими, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_8 з моменту його створення - у 1999 р.
Отже, позивач отримала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблявся проект, вчинялись інші заходи направлені на одержання безоплатно у власність земельної ділянки, як члену СФГ «Роксолана», за рахунок земель, які передавались у постійне користування ОСОБА_2 .
За таких обставин, відповідачем у відмові позивачу від 17.12.2014р. правомірно зазначено, що право постійного користування земельними ділянками належало особисто ОСОБА_2 , а не ОСОБА_7 ", тому із його смертю це право припинилося.
Щодо можливості успадкування позивачем права користування земельною ділянкою, судом встановлено, що власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та головою С(Ф)Г " ОСОБА_6 " не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому, згідно вимог ч. 1, 2 ст. 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-2329цс16.
Крім того, позивачем рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 17.12.2014 р. не оскаржувалось і на момент розгляду справи судом є діючим. Позов також не містить вимоги про скасування цього рішення чи визнання його нечинним, хоча представник позивача в судовому засіданні неодноразово вказував на неправомірність даної відмови. При цьому варто відмітити, що суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.
Також суд першої інстанції вірно зазначив про недоречність посилання представника позивача на Постанову Великої палати ВС від 13.03.2018р. по справі № 348/992/16-ц, в якій міститься висновок, що обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство. а не громадянин, якому вона надавалась. У вказаній справі вирішувались спірні відносини щодо земельних ділянок, які перебували в оренді, а не у користуванні на підставі державного акта на право постійного користування, тому вказана правова позиція ВС не може бути застосована в даній справі, оскільки регулює інші правові відносини.
Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення Закон України “Про фермерське господарство”, так як вказаний закон був прийнятий в 2003 році, тоді як у квітні 1997 році ОСОБА_2 було надано у постійне користування спірні земельні ділянки та видані державні акти, колегія суддів вважає безпідставними, так як спірні правовідносини розглядаються не на час створення СФГ “Роксолана”, а на час виникнення обставин, що зумовили позивачку визнати за нею право власності на земельну ділянку.
Твердження апелянта про те, що з моменту створення СФГ “Роксолана” обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась, колегія суддів також вважає безпідставними, так як спірні земельні ділянки лише планувалися передати у власність членам СФГ “Роксолона” та його голові, однак вказаного зроблено не було, так як останній помер.
Доводи апелянта про те, що відповідач безпідставно відмовив у затвердженні проекту землеустрою і не прийняв рішення про передачу земельної ділянки у власність, - колегія суддів вважає безпідставними, так як позивач не позбавлена права оскаржити вказане рішення органу влади.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, зі змісту ч.2 ст. 92 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам і фермерським господарствам не передбачена. Аналіз законодавства свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.
Згідно з пунктом «г» ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
ЗК України у редакції, чинній на час спірних правовідносин, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органи місцевого самоврядування відмовили спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування – права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, а не визнання права власності.
Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц (провадження 14-652цс18).
За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2019 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: