Постанова
Іменем України
 
28 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 442/6503/15
провадження № 61-2121св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,   Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи - Дрогобицька міська Рада, Комунальне підприємство «ЖЕО» Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року    у складі судді Гарасимків Л. І. та постанову Львівського апеляційного суду від    02 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Цяцяки Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - Дрогобицька міська рад, Комунальне підприємство «ЖЕО» Дрогобицької міської ради (далі - КП «ЖЕО»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4             та ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні загальним коридором та знесення самочинно встановленої перегородки.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач та її сестра ОСОБА_3                   є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат та кухні з комунальними виходами загальною площею 63 кв. м.
 
ОСОБА_2 є власником сусідньої квартири № 2 і приблизно в червні 2010 року він у коридорі загального користування встановив перегородку                       з шлакоблоків, за якою в самовільно захопленій частині коридору облаштував ванну і туалет, а на місці загального входу поставив двері і зробив окремий вхід, внаслідок чого в загальному коридорі стало зовсім темно. Через те, що ванну     та туалет зроблено неякісно, без належної гідроізоляції та вентиляційної витяжки, руйнується квартира позивача, а саме: стінка кімнати, що є суміжною     з самовільно облаштованою ванною, мокріє, появився грибок і пліснява. 
 
Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради від 17 червня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 150 КУпАП, та до нього застосоване адміністративне стягнення у виді попередження.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року, позов задоволено.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні загальним коридором шляхом приведення приміщення до попереднього стану, а саме: знести самовільно встановлену перегородку, демонтувати самовільно влаштовані ванну і туалет та відновити єдиний вхід з вулиці до коридору загального користування будинку АДРЕСА_1 .
 
Вирішено питання судових витрат.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що встановлений факт самочинного захоплення ОСОБА_2 частини коридору загального користування з подальшим самовільним облаштуванням у цій частині коридору ванни та туалету, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 442/6503/15-ц, витребувано її з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Зупинено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу до Верховного Суду,             у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки тому,                що на момент спорудження перегородки в коридорі загального користування       у 2009 році позивач не була власником квартири № 1 , власником якої була            її мати ОСОБА_6 , яка давала свою згоду на встановлення цієї перегородки.
 
Доводи інших учасників справи
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначала, що спірна перегородка будувалась приблизно           у червні 2010 року в той час її мати хворіла та фізично не могла давати згоду, оскільки перебувала на лікуванні у м. Києві.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 самочинно захоплено частину коридору загального користування з подальшим самовільним облаштуванням у цій частині коридору ванни та туалету, за що його 17 червня 2014 року постановою № 18 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дрогобицькогої міської ради було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 150 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності, а відтак ці обставини доказуванню не підлягають (частина 1 статті 82 ЦПК України).
 
Указану постанову № 18 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дрогобицькогої міської ради від 17 червня 2014 року ОСОБА_2 оскаржував    в судовому порядку, однак постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено                       у задоволенні його адміністративного позову про визнання згаданої постанови адміністративної комісії протиправною.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює                   за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження                  є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 41 Конституції України власність зобов`язує. Власність         не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
 
Згідно частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування          (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку                        та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку             та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
 
Частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.
 
Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
 
Встановивши, що ОСОБА_2 самочинно побудував ванну та туалет                     у спільному коридорі, порушивши право ОСОБА_1 на користування майном, що є у спільному користуванні, створивши незручності останній у користуванні     її квартирою, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом демонтажу встановленої ванни і туалету.
 
Порушення принципу спільності здійснення права спільної сумісної власності         на шкоду інтересам позивача, як іншого співвласника спірного коридору, визнано судами достатньою підставою для задоволення її вимог та поновлення порушених прав у спосіб, визначений у рішенні суду першої інстанції, з метою відновлення можливості повноцінно користуватись спільним майном                   та квартирою.
 
Доводи касаційної скарги, які значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, не дають підстав для висновку.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення                      є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів       не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється                     та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції,      а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи          у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Щодо поновлення дії рішення суду
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції      за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2020 року зупинено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, його необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                       її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
В. М. Коротун
 
М. Є. Червинська