КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 357/4590/19             Головуючий у суді першої інстанції:  Кошель Л.М.
Номер провадження: 22-ц/824/1015/2019                     Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

ПОСТАНОВА
іменем України
                                                        
11 березня 2020 року  Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - Коцюрби О.П. 
Суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.
при секретарі - Перебитюку А.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, - 
           
в с т а н о в и в :
 
До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Фізичної-особи підприємця          ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 , відповідач) в якому посилався на те, що він з 10 квітня 2017 року по 31 січня 2018 року працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді ювеліра-модельєра, але за вказаний період роботи, відповідач не виплатив йому заробітну плату в сумі 32 000 гривень.
У зв`язку з невиплатою заробітної плати, йому було заподіяно моральну шкоду.
Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів, родичів.
Тому вважає, що незаконними діями відповідача йому нанесено моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. 
За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 10 квітня 2017 року по 31 січня 2018 року в сумі 32 000 гривень та моральну шкоду у розмірі                                 5 000 гривень.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від              12 серпня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу, ФОП ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , так як вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що Наказом (розпорядженням) № 64-к від 07 квітня     2017 року про прийняття на роботу, виданого ФОП ОСОБА_2 , позивача прийнято на роботу з 10 квітня 2017 року, на посаду ювеліра-модельєра.            
В подальшому, 10 квітня 2017 року між ФОП ОСОБА_2 та      ОСОБА_1 було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю.
Згідно до вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язувався виконувати обов`язки ювеліра-модельєра, а ФОП ОСОБА_2 зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі 3200 грн. за місяць. 
Умовами трудового договору також передбачено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий  податок з громадян.
Працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством.
Наказом (розпорядженням) № 4-К від 31 січня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) виданого ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з     31 січня 2018 року звільнений з посади ювеліра-модельєра за згодою сторін.
У вказаному Наказі зазначено про необхідність проведення повного розрахунку по заробітній платі та нарахування компенсації за невикористану чергову відпустку за період з 10 квітня 2017 року по 31 січня 2018 року в кількості 20 календарних днів. 
З Наказом (розпорядженням) № 4-К від 31 січня 2018 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 був ознайомлений в цей же день, на що вказує його підпис та запис на Наказі (розпорядженні), про те, що з Наказом (розпорядженням) ознайомлений, розрахункові отримав, претензій не маю.
За правилами ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, за період роботи з 10 квітня 2017 року та по 31 серпня 2018 року  ОСОБА_1 , відповідачем було повністю виплачено заробітну плату у розмірі передбаченому умовами трудового договору від 10 квітня 2017 року, що підтверджується розрахунковими відомостями організацій за період з квітня 2017 року по січень 2018 року, які знаходяться в справі. 
Також, вказане підтверджується відомостями на виплату грошей: №№ 23, 29 за квітень 2017 року; №№ 33, 35 за травень 2017 року; №№ 39, 42 за червень     2017 року; №№ 44, 45 за липень 2017 року; №№ 46, 48 за серпень 2017 року;     №№ 49, 50 за вересень 2017 року; №№ 51, 55 за жовтень 2017 року; №№ 57, 63 за листопад 2017 року; №№ 68, 1 за грудень 2017 року; №№ 2, 5 за січень 2018 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі за період з        10 квітня 2017 року по 31 січня 2018 року в сумі 32 000 гривень є безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ФОП ОСОБА_2 при звільненні позивача з роботи, з останнім було проведено повний розрахунок та повністю виплачена заробітна плата за вищевказаний період, на підтвердження чого, відповідач надав суду належні, достовірні та достатні докази.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня      1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами зазначено: судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
В обґрунтування своїх позовних вимог в частині стягнення з                                ФОП ОСОБА_2 моральної шкоди, ОСОБА_1 послався на те, що у зв`язку з невиплатою йому заробітної плати ФОП ОСОБА_2 він відчуває моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, змушений економити на харчах, що негативно впливає на відносини всередині його родини, також порушено його законне право на заробітну плату, принижено його честь та гідність, внаслідок чого втрачений престиж та ділова репутація серед знайомих, друзів та родичів.
В судовому засіданні не встановлено порушення відповідачем прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, тому суд першої інстанції на законних підставах відмовив позивачу у стягненні з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, а його посилання на те, що відповідач порушив його права на соціальне страхування відповідно до ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до ч. 7 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є необґрунтованими і не можуть братися судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення заробітної плати та моральної шкоди, а не виплат на соціальне страхування.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Так як Білоцерківський міськрайонний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм матеріального і процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2019 року залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                   12 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                       О.П. Коцюрба
                                                    
Судді:                                                                                  В.А. Нежура
 
        А.С.  Сержанюк