П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  718/3484/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Нерушка Т.І.  
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
18 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, інспектора взводу №1 роти №2 БУПП в Чернівецькій області Маленького Ігоря Вікторовича про визнання незаконною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області та інспектора взводу №1 роти №2 БУПП в Чернівецькій області, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі  серії ДПО18 № 724089, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді 425 грн. штрафу. 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що працівниками поліції порушено п.24 постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" та вимоги ст.245 КУпАП.
Так, апелянт зокрема просив звернути увагу, що інспектором поліції проігноровано клопотання останнього про надання  відеозапису з якого було б видно, що саме ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля під час вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що позивач мав при собі посвідчення водія та пред`явив його інспектору Маленькому І.В. а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.  
Також скаржник, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015                           № 5-рп/2005, вважає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення мав відбуватись в приміщенні Управління Патрульної поліції м.Чернівці.
При цьому, на переконання ОСОБА_1  лазерний вимірювач швидкості TruCam не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, оскільки поліцейський тримав його у руках, що не є автоматичною фіксацією. 
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,   10.12.2019 інспектором взводу №1 роти №2 БУПП в Чернівецькій області Маленьким І.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП0 18 №724089 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді 425 грн. штрафу, за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 КУпАП та ч.1 ст.126 КУпАП.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що належними та допустими доказами, наявними в матеріалах справи, доведено правомірність оскаржуваної постанови.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Приписами статті 14 Закону України від 30.06.1993р. № 3353 "Про дорожній рух" встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
У пункті 1.1. ПДР України зазначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
За змістом вимог п.1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно вимог пп.б п.12.9 ПДР України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Частиною першою ст. 122 КУпАП передбачено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками-тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
П.2.4 "а" ПДР України унормовано, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
У п.2.1 ПДР України зокрема зазначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Частиною 1 статті 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"),-тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Ч.1 статті 8 Закону України "Про Національну поліцію" врегульовано, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до  п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
За приписами п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП.
Так, нормами вказаної статті передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Водночас у статті 252 КУпАП закріплено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За приписами статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: зокрема, про порушення правил дорожнього руху, передбачені частиною першою статті 122 КУпАП.
Пунктом 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція) встановлено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених зокрема частинами першою, другою і третьою статті 122 та 126 КУпАП.
Також відповідно до п.1 розділу ІІІ Інструкції справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Статтею 280 КУпАП врегульовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно вимог статті 283 КУпАП  у постанові мають міститися: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. У постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, вказуються відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема наявність вини особи у вчиненні такого правопорушення.
Частиною 1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, у разі надання посадовою особою суб`єкта владних повноважень доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність прийнятого останнім рішення, позивач повинен спростувати ці доводи.
Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, 10.12.2019 о 13 год. 11 хв. Фрунзе- ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки "Mitsubishi Pajero" д.н.з. НОМЕР_1 на а/д М-19 485 км перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті, а саме-рухався зі швидкістю 84 км/год.,  а також не пред`явив для перевірки посвідчення водія, що є порушенням ч.1 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП. 
Перевищення швидкості зафіксовано інспектором ОСОБА_3 лазерним вимірювачем швидкості TruCam LTD 20/20 № ТС 000967.
Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про Національну поліцію", поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто положення цього Закону надають право поліції використовувати інформацію отриману за допомогою лазерного вимірювача та інформацію відеозапису в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Так, лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
При цьому, лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року № UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки "Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam", який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ197-12.
Чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію.
Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.
Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 лютого 2016 року № 193.
З наявного в матеріалах справи свідоцтва про повірку законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки № 22-01/13732 від 21.12.2019 за результатами проведення перевірки слідує, що засіб вимірювальної техніки TruCam LTI 20/20  № ТС 000967 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач.
Згідно Методичних рекомендацій щодо використання лазерних вимірювачів швидкості TruCam для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху від 04.10.2018 № 112/41/2/02-2018 для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.
Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.
Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.
Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.
Враховуючи викладене, впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.
А отже колегія суддів вважає, що показники приладу TruCam LTІ 20/20 ТС 000967 є належним допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення позивачем.
Разом з тим, позивач не заперечує факту вчинення вказаного порушення та не надає доказів на його спростування, а лише посилається на наявність процедурних порушень, допущених відповідачем під час винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, а також вказує на те, що показники вищезазначеного приладу не можуть бути належним доказом по справі.
Також, за змістом оскаржуваної постанови, позивач не пред`явив посвідчення водія на вимогу працівника поліції, особу останнього встановлено із бази даних "Армор".
Разом з тим, ОСОБА_4 ОСОБА_2 в позовній заяві та апеляційній скарзі зазначив, що мав при собі водійське посвідчення та пред`явив останнє поліцейському.
Як доказ по справі  сторонами надано диски з відеозаписами, на яких відображено розгляд справи про адміністративне правопорушення за результатами розгляду якої винесено оскаржувану постанову.
Так, при дослідженні вищезазначених відеозаписів колегією суддів встановлено, що на момент коли поліцейський патрульної поліції підійшов до транспортного засобу "Mitsubishi Pajero", д.н.з. НОМЕР_1 , за його кермом перебував саме позивач. Останньому повідомлено  причину зупинки та запроновано пред`явити документи про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення на право керування. Однак, ОСОБА_4 ОСОБА_2 від пред`явлення документів відмовився і тільки після того, як його особу самостійно встановлено інспектором ОСОБА_3 за допомогою бази "Армор", показав посвідчення водія та реєстраційні документи на автомобіль.
Таким чином, твердження апелянта про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП є безпідставними, оскільки факт його вчинення підтверджується як доказами (відеозаписами) наданими як відповідачем, так і самим же позивачем.
Також, колегія суддів приходить до висновку, що зазначеними вище відеозаписами спростовуються доводи скаржника про те, що інспектор поліції не надав останньому можливості ознайомитись з показниками приладами TruCam LTD 20/20 № ТС 000967.
Та обставина, що інспектор ОСОБА_3 не дозволив ОСОБА_5 - ОСОБА_2                                     сфотографувати показники приладу, факту вчинення самого правопорушення не спростовує та не може слугувати єдиною та беззаперечною підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Позивач в апеляційній скарзі, окрім іншого вказує на порушення відповідачем ОСОБА_3 ст.267 КУпАП, відповідно якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. При цьому, посилається на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року, № 5-рп/2015.
Колегія суддів зазначає, що скаржником невірно розуміються поняття "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення" з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року, № 5-рп/2015 "У справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення", оскільки словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Крім того, Рішення Конституційного Суду України № 5-РП/2015, на яке посилається позивач, приймалось до внесення змін у статтю 258 КУпАП.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 травня 2018 року у справі №759/12872/16-а (адміністративне провадження №К/9901/21507/18).
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що під час фіксації адміністративного правопорушення він не перебував за кермом автомобіля  "Mitsubishi Pajero" д.н.з. НОМЕР_1 , то на підтвердження таких останнім не наведено та не надано жодного доказу. В свою чергу,  інспектором поліції  надано матеріали відеозйомки на яких зафіксовано, що саме позивач знаходився на сидінні водія, після зупинки автомобіля. 
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі "Коробов проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення “поза розумним сумнівом”. Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.
Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що вищевказаний відеозапис спрямований на фіксацію адміністративного правопорушення (в даному випадку підтверджує факт перебування позивача за кермом під час фіксації події правопорушення) є належним та допустимим доказом, який в силу наведених вище норм закону не може не оцінюватись судом, та не братись до уваги при вирішенні даного спору.
З огляду на з`ясовані та досліджені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем належними та допустими доказами доведено факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП.
За правилами статті 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.
Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Вказане свідчить, що постанова Серії ДПО18 №724089 винесена відповідачем з врахуванням статті 36 КУпАП. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 77, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.